Ухвала

11 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 188/1487/20

провадження № 61-2681ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним вище позовом.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю гаража 1964 року побудови, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею приміщень 125,7 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю гаража 1964 року побудови, розташовану за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею приміщень 64,4 кв.м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із рішенням судуКерівник Першотравенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Петропавлівської селищної ради звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року апеляційну скаргу Керівника Першотравенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Петропавлівської селищної ради задоволено. Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У лютому 2022 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, у якій заявниця просить оскаржувану постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року скасувати. Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року залишити в силі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду,

в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявниця посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції, а саме застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, ОСОБА_1 необхідно надіслати до суду касаційної інстанції уточнену редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості учасників справи, із зазначенням обов`язкових підстав для такого оскарження.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про

що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2022 року залишити без руху.

Надати строк для усунення недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник