Справа № 465/5717/19 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1918/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року в складі судді Волоско І.Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,-

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади.

Вимоги обґрунтовував тим, що слідчими Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001915 від 06.06.2016. Однак, з дня відкриття кримінального провадження і до цього часу досудове розслідування проводиться вкрай неефективно. У зв`язку з цим йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 128067 грн. та яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав і продовжує зазнавати у зв`язку з неналежним досудовим розслідуванням. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 5 000,00 грн.

Судовий збір віднесено за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив відповідач Головне управління Національної поліції у Львівській області, вважає рішення незаконним та необгрунтованим, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права, а поданими відповідачем доказам надана неправильна оцінка.

Покликаючись на статті 23, 1167 ЦК України, зазначає, що звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, важливою умовою є наявність доказів, які підтверджують страждання фізичної особи, зокрема висновок психолого-психіатричної експертизи.

Поряд з цим, жодна експертиза на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилася.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, відсутність хоча б одного із елементів виключає можливість поклдадення відповідальності на конкретного суб`єкта, зокрема ГУНП у Львівській області.

Звертає увагу, що розглядаючи справу, суд визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі та чи взагалі можна обставини, на які посилається позивач, ввжажати моральною шкодою.

Стверджує, що у спірних правовідносинах не доведено наявності вини відповідача, безпосереднього причинного звязку між неправомірними, на думку позивача, діяннями установи та заподіяною моральною шкодою.

Таким чином, наявність самої шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування будь якою особою, оскільки довести необхідно усі складові цивільно-правової відповідальнсоті.

Поряд з цим, позивач не надав доказів пережиття душевних страждань, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, відсутні докази щодо заподіяння фізичного болю та страждань, приниження честі, гідності чи ділової репутації.

Також, позивач не надав суду доказів на підтвердження відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 128067 грн, тому такі вимоги є безпідставиними, а наявність моральної шкоди недоведеною.

Звертає увагу на те, що реалізація свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, відтак постанови слідчого, які були скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди у розмінні ст 23 ЦК України.

Крім цього, скасування відповідних процесуальних документів є механізмом реалізації права особи на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Покликається на правовий висновок, викдадений у постанові Верховного Суду від 07.02.2019, справа № 638/12068/16.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи позивач ОСОБА_2 та представники відповідачів Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Так, в рамках кримінального провадження №0001844 не було виконано необхідних слідчих дій, тобто орган досудового розслідування не здійснював всіх дій, спрямованих на ефективне досудове розслідування.

Зокрема, розслідування розпочалось 06 червня 2016 року, що на даний час становить більше 4 років, триває до теперішнього часу, відтак суд констатував бездіяльність органу досудового розслідування.

Таким чином, в результаті тривалого та неефективного досудового розслідування позивач, як заявник, зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що він тривалий час змушений був переживати із за бездіяльності посадових осіб Франківського ВП ГУНП у Львівській області, неодноразово подавати запити до Франківського ВП ГУНП у Львівській області про надання інформації щодо ходу розслідування кримінального провадження, скарги до МВС, що завдавало позивачу морального болю.

Крім цього, позивач змушений був витрачати свій вільний час для підготовки та написання заяв, запитів та скарг, оскільки йому довелося захищати свої порушені права у суді, а тому не мав можливості приділяти належну увагу своїм близьким та не мав можливості належним чином проводити свій вільний час, відтак у результаті такої бездіяльності органу досудового слідства були порушені нормальні життєві зв`язки позивача.

Відтак, врахувавши вимоги розумності та справедливості, а також ступінь доведеності та обґрунтованості позивачем розміру завданої шкоди, яку він зазнав, у зв`язку із бездіяльністю органу досудового розслідування, суд задовольнив частково позовні вимоги та стягнув на його користь з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування, у розмірі 5 000,00 грн.

Крім цього, оскільки сторони по справі звільнені від сплати судових витрат, такі витрати суд відніс за рахунок держави.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів не може погодитися із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

06.06.2016 позивач ОСОБА_1 подав до Франківського ВП ГУНП у Львівській області заяву про нанесення йому побоїв ОСОБА_3 , яка працює водієм трамвая у ЛКП "Львівелектротранс".

Цього ж дня заява внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 1 ст. 125 КК України, слідчими Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001915 від 06.06.2016.

27 грудня 2016 року слідчою Франківського ВП ГУНН у Львівській області Отупор І.Р. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0001915 від 06.06.2016 (т. 1 а.с. 10-11).

При цьому, ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова Мигаль Г.П. від 05.04.2017 скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 27 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження №0001915 від 06 червня 2016 року задоволено, постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 27 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження № 0001915 у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України від 06 червня 2016 року скасовано, а матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001915 від 06 червня 2016 року, разом з копією ухвали Франківського районного суду м. Львова від 05 квітня 2017 року направлено в Львівську місцеву прокуратуру № З для поновлення кримінального провадження та організації проведення досудового розслідування (т. 1 а.с. 15-17).

03.05.2017 позивач ОСОБА_1 листом звернувся до Франківського ВП ГУНП у Львівській області, в якому просив провести слідчий експеримент із залученням усіх осіб (свідків), що були присутні при події, в результаті якої останній отримав пошкодження (а. с. 18).

Листом № 8333/41/07/17 від 05.05.2017 слідча Франківського ВП ГУНП у Львівській області Шур М.М. повідомила позивача про те, що його заява буде долучена до матеріалів кримінального провадження № 0001915 та підлягає задоволенню в повному обсязі (т. 1 а.с. 19).

Разом з цим, слідчою Шур М.М. не було проведено слідчого експерименту та жодного разу не викликано позивача на допит.

В подальшому, згідно листа заступника начальника СУ ГУНП у Львівській області від 01.12.2017 слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Львівській області проведено службове розслідування, в ході якого встановлено, що слідчою СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області Шур М.М. підчас здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001915 розпочатому 06.06.2016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не проведено всіх необхідних слідчих (розшукових) та процесуальних дій з метою встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу унеможливило досягнення цілей кримінального судочинства щодо повного, швидкого та неупередженого розслідування кримінального провадження у розумні строки.

За порушення трудової дисципліни на слідчу ОСОБА_4 накладено дисциплінарне стягнення та зобов`язано здійснити належне досудове розслідування, провести всі необхідні слідчі (розшукові) дії з метою законного рішення у розумні строки (т. 1 а.с. 20-21).

Листом № 5319/41/07-19 від 09.04.2019 за підписом начальника слідчого відділу Франківського ВП ГУНП у Львівській області позивачу надано копію постанови про закриття кримінального провадження № 0001915, винесену 21 червня 2018 року (т. 1 а.с. 26-28).

При цьому, ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 23.07.2019, скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 21.06.2018 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0001915 від 06.06.2016 задоволено, постанову слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 21.06.2018 про закриття кримінального провадження №0001915 у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України від 06 червня 2016 року скасовано, а матеріали кримінального провадження, разом з копією ухвали направлено у Львівську місцеву прокуратуру № З для поновлення кримінального провадження та організації проведення досудового розслідування (т. 1 а.с. 33).

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в межах кримінального провадження № 0001844 не було виконано необхідних слідчих дій, а досудове розслідування, яке було розпочате у червні 2016 року, досі триває, оскільки такий факт є встановленим.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 покликається на те, що має право на відшкодування шкоди від держави, оскільки досудове розслідування проводиться тривалий час і є неефективним, що підтверджується належними у справі доказами, тобто стверджує, що його право порушено внаслідок неефективного розслідування кримінального провадження особами, які здійснюють таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право та порядок відшкодування шкоди завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт визначені ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Тобто, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Поряд з цим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Разом, з цим, колегія суддів приходить переконання, що підстави для застосування даних положень відсутні, оскільки матеріали справи не містять належних доказів щодо наявності по відношенню до позивача обставин, про які йдеться у диспозиції ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а відтак, можливості отриманням ним шкоди у зв`язку з цим.

В свою чергу, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підстава (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.

Наведене узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року, справа № 920/715/17 (провадження №12-199гс18).

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 цієї статті).

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів виходить з того, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Натомість, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 ставить питання про відшкодування моральної шкоди, завданої йому неефективним досудовим розслідуванням відповідного кримінального провадженнящодо розгляду його заяви про кримінальне правопорушення.

Іншими словами, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконною бездіяльністю службових осіб Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Дійсно матеріалів справи беззаперечно вбачається, що в межах кримінального провадження № 0001915 від 06.06.2016, яке внесено до ЄРДР за заявою позивача, ухвалами слідчих суддів були скасовані постанови слідчого про закриття кримінального провадження та направлено матеріали для поновлення такого та організації проведення досудового розслідування.

В свою чергу, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, предметом доказування у вказаній справі є протиправність дій або бездіяльності відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями останніх та спричиненням моральної шкоди позивачу, тому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Беззаперечним є те, що позивач ОСОБА_1 в межах відповідного досудового розслідування неодноразово звертався із різного роду заявами, скаргами та запитами, однак з метою отримання інформації про хід розслідування кримінального провадження, яке його стосується, просив про пришвидшення такого.

Разом з цим, аналізуючи надані сторонами докази у своїй сукупності з обставинами справи, колегія суддів приходить переконання, що доводи позивача фактично зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчими у кримінальному провадженні відкритому за його заявою, в яких він має статус потерпілого.

В свою чергу, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, які були у подальшому скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди у розумінні ст. 23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи наведене, факт задоволення ухвалами слідчих суддів скарг ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не є доказами моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права останнього на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні, що відповідає висновку, який міститься у постанові Верховного Суду від 07.02.2019, справа № 638/12068/16-ц.

Відтак, позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди слідчими Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, тому за відсутності доказів про умисне чи з грубою необережністю затягування досудового розслідування, не належний нагляд за проведенням досудового розслідування, вчинення ними інших протиправних дій, правові підстави для застосування норм у ст.ст. 1176, 1173 чи 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди відсутні.

Більше того, саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги чи заяви про відвід не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява №33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року в справі №308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі №686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі №686/26653/18 та 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), які не враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини у справі, дійшов необгрунтованого висновку про доведеність пред`явленого позову, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям слідчим постанов про закриття кримінального провадження та настанням шкоди, про яку він зазначає у поданій до суду позовній заяві.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, що одночасно свідчить про підставність доводів апеляційної скарги та необхідність задоволення такої.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач у даній категорії справ не є суб`єктом, який звільнений від сплати судових витрат (судового збору), тому відповідний висновок місцевого суду є теж безпідставним.

Поряд з цим, у зв`язку із положеннями ЗУ «Про судовий збір», які виключають необхідність сплати позивачем судового збору за вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади (п. 13 ч. 2 ст. 3 закону), судовий збір сплачений Головним управлінням Національної поліції у Львівській області за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у Львівській області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривень 60 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк