Постанова

Іменем України

28 березня 2022 року

м. Київ

справа № 357/3660/20

провадження № 61-19469св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Віват-Інвест Плюс», комунальний заклад Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат», державний реєстратор комунального підприємства «Пшеничне» Федунець Олег Миронович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації та витребування майна.

В обґрунтування позову вказав, що Білоцерківською місцевою прокуратурою за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000811 від 20 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190, частиною першою статті 358 КК України, встановлено порушення вимог чинного законодавства під час передачі у приватну власність приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 (далі - спірне приміщення, спірне нерухоме майно), що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області на підставі рішення Білоцерківської міської ради № 60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність».

Вказував, що 25 травня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Пшеничне» Федунцем О. М. на підставі технічного паспорту № 140518389 від 14 травня 2018 року та довідки, розроблених та виданих ТОВ «Да Вінчі груп», було прийнято протиправне рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (нежитлову будівлю) площею 346,4 кв. м за ОСОБА_3

20 липня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Петровською І. П. зареєстровано право власності на вищевказане приміщення за ТОВ «Віват-Інвест плюс» на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 11 червня 2018 року як внесок учасника товариства ОСОБА_3 до статутного капіталу .

На підставі довідки № 213/19 від 11 січня 2019 року та технічного паспорту від 11 січня 2019 року, розробленого ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТОВ «Віват-Інвест плюс», 14 січня 2019 року державним реєстратором державного підприємства «Київоблреклама» Рашковим А. Г. внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: змінено запис «нежитлова будівля» на «нежитлові будівлі», а також видалено запис про площу приміщення.

За таких обставин державним реєстратором КП «Пшеничне» Федунцем О. М. всупереч встановленому порядку реєстрації та за відсутності усіх необхідних документів прийнято незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної нежитлової будівлі, що надало змогу третім особам з порушенням вимог чинного законодавства, зареєструвати речові права на цей об`єкт нерухомості, а також позбавило територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області права володіти, користуватись та розпоряджатись об`єктом нерухомості, чим прямо було порушено інтереси держави та територіальної громади в особі уповноважених органів.

Оскільки спірна будівля перебуває у комунальній власності, тому прийняті рішення державного реєстратора мають бути визнані незаконними та скасовані, а запис про реєстрацію права власності підлягає скасуванню відповідно до пункту 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Враховуючи зазначене, позивач просив: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І. М. від 29 січня 2019 року за індексним номером 45266826, відповідно до якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно; витребувати на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради із власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 вказане майно; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року в складі судді Ярмоли О. Я. у задоволенні позову першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту перебування спірного майна у володінні Київської обласної ради, яка указує на порушення своїх прав як власника. Оскільки суду не надано доказів, що територіальна громада Київської області у будь-який спосіб використовувала спірне нерухоме майно, тому безпідставним є покладення відповідальності саме на відповідачів як на добросовісних набувачів цього майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року скасовано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року та ухвалено нове рішення, яким позов прокурора задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І. М. від 29 січня 2019 року за індексним номером 45266826, відповідно до якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно: нежитлові будівлі та майно загальною площею 495 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради із власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказане нерухоме майно.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Білоцерківська міська рада, яка передала спірні нежитлові приміщення та Київська обласна рада, яка прийняла на баланс вказані спірні приміщення.

Територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради набули права власності на спірні нежитлові приміщення та право на які було зареєстровано згідно із статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з часу ухвалення Білоцерківською міською радою рішення № 60 від 19 лютого 2000 року.

Оскільки спірний об`єкт нерухомості не вибував із комунальної власності у порядку, визначеному діючим законодавством, тому проведені реєстраційні дії, які є предметом оскарження, є неправомірними.

Так як ОСОБА_3 не набув права власності на спірні нежитлові приміщення у визначеному чинним законодавством порядку, тому у нього відсутні повноваження на розпорядження вказаним майном.

З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просили скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявники зазначають неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомості не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, а тому оскаржуване рішення, яким це майно витребувано від останнього, є незаконним.

Київська обласна рада не вчинила жодних дій щодо реєстрації права комунальної власності на спірне нерухоме майно. При цьому рішення органу місцевого самоврядування не є тотожним поняттю державної реєстрації майна. Саме бездіяльність органів місцевого самоврядування зумовила виникнення обставин, за яких було б можливим здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

При вирішенні цієї справи апеляційний суд не врахував встановлені судом у справі № 357/14059/19 преюдиційні обставини добросовісного набуття відповідачами спірного майна.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 01 грудня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У грудні 2021 року Білоцерківська окружна прокуратура та Київська обласна рада подали відзиви на касаційну скаргу, мотивовані незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів № 35 від 07 лютого 1995 року «Про відкриття спеціалізованої аптеки» виділено із складу центральної районної аптеки № 1 аптеку № 197 з наданням їй статусу юридичної особи, передано аптеку № 197 з майном за адресою: АДРЕСА_1 у підпорядкування відділу охорони здоров`я.

Рішенням дванадцятої сесії Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання № 60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність» вирішено передати з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність комунальну міжлікарняну аптеку № 197 по АДРЕСА_1

Рішенням Київської обласної ради від 28 листопада 2013 року № 723-35-VI «Про передачу майна з балансу комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» на баланс комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» було передано з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» безоплатно на баланс комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, зокрема, нежитлові приміщення площею 606,20 кв. м, підсобні приміщення площею 42 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1 .

Вказані нежитлові приміщення до 18 лютого 2000 року перебували у власності територіальної громади міста Біла Церква, а після прийняття дванадцятою сесією Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання рішення № 60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність» перейшли у власність територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради, що підтверджено також і витягом передачі з балансу комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат», довідкою в. о. голови комунальної установи Київської обласної ради «Фонд комунального майна» № 366-1 від 25 листопада 2019 року.

25 травня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Пшеничне» Федунцем О. М. на підставі технічного паспорту № 140518389 від 14 травня 2018 року та довідки, розроблених та виданих ТОВ «Да Вінчі груп», було прийнято протиправне рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно (нежитлову будівлю) площею 346,4 кв. м за ОСОБА_3 .

Із відповіді директора ТОВ «Да Вінчі груп» старшому слідчому Білоцерківського ВП ГУ НПУ в Київській області №37 від 27 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 не звертався до товариства за наданням послуг і останнє не виконувало технічний паспорт №140518389 від 14 травня 2018 року та ніяких довідок не видавало.

20 липня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Петровською І. П. зареєстровано право власності на вищевказане приміщення за ТОВ «Віват-Інвест плюс» на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 11 червня 2018 року як внесок учасника товариства ОСОБА_3 до статутного капіталу.

На підставі довідки № 213/19 від 11 січня 2019 року та технічного паспорту від 11 січня 2019 року, розробленого ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТОВ «Віват-Інвест плюс», 14 січня 2019 року державним реєстратором державного підприємства «Київоблреклама» Рашковим А. Г. внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: змінено запис «нежитлова будівля» на «нежитлові будівлі», а також видалено запис про площу приміщення.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І. М. від 29 січня 2019 року за індексним номером 45266826 право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2019 року, укладеного між останніми та ТОВ «Віват-Інвест Плюс».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року по справі № 357/14059/19, предметом позову якої було визнання договору купівлі-продажу вищезазначених нежитлових будівель недійсним, було відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Віват-Інвест Плюс» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Установивши, що спірні правовідносини в частині набуття Київською обласною радою права власності на спірне майно виникли до 01 січня 2004 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про регулювання цих відносин зокрема ЦК УРСР та Законом України «Про власність».

За положеннями статті 86 ЦК УРСР та статті 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Статтями 31, 35 Закону України «Про власність» передбачено, що до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час ухвалення рішення Білоцерківської міської ради №60 від 19 лютого 2000 року, облік та реєстрація об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності належали до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

При цьому згідно із статтею 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.

Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Враховуючи вказані норми закону та встановлені у цій справі обставини, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Білоцерківська міська рада, яка передала спірні нежитлові приміщення та Київська обласна рада, що прийняла на баланс вказані спірні приміщення.

Установивши, що право на спірне нерухоме майно як комунальна власність було зареєстровано згідно із статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з часу ухвалення Білоцерківською міською радою рішення № 60 від 19 лютого 2000 року про передачу в обласну комунальну власність спірних приміщень, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради набули права власності на спірні нежитлові приміщення.

Виходячи із зазначеного, суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги в частині заперечення права власності територіальної громади на спірні приміщенні , оскільки таке право набуто у спосіб, визначений чинним на час виникнення спірних правовідносин законом і з цьому часу не вибувало із комунальної власності у передбаченому законом порядку, зокрема, власник не відчужував означене майно на користь ОСОБА_3 .

Разом з тим, за відсутності договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_3 та територіальною громадою Київської області, або іншого документу, визначеного статтею 27 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор ухвалив незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної нежитлової будівлі за ОСОБА_3 .

Встановивши, що 25 травня 2018 року державний реєстратор комунального підприємства «Пшеничне» Федунець О. М. на підставі технічного паспорту № 140518389 від 14 травня 2018 року та довідки, розроблених та виданих ТОВ «Да Вінчі груп», ухвалив рішення про державну реєстрацію права власності на спірну нежитлову будівлю) за ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що зазначене рішення є протиправним, оскільки ухвалене та за відсутності усіх необхідних документів.

Зазначене надало змогу третім особам з порушенням вимог чинного законодавства, зареєструвати речові права на цей об`єкт нерухомості, а також позбавило територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області права володіти, користуватись та розпоряджатись об`єктом нерухомості, чим прямо було порушено інтереси держави та територіальної громади в особі уповноважених органів.

Щодо витребування спірного майна

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14).

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів

у державних реєстрах.

Встановивши відсутність волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, на розпорядження спірним нерухомим майном, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо цього майна за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також його витребування із власності останніх на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам заявників про те, що їх добросовісність як набувачів спірного майна встановлена у справі № 357/14509/19, вірно вказавши, що встановлені цим судовим рішенням обставини не носять преюдиційного характеру для власника цього майна - територіальної громади Київської області.

Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на положеннях частини четвертої статті 82 ЦПК України, тому суд погоджується з тим, що встановлені у цьому судовому рішення обставини для Київської обласної ради підлягають доказуванню у загальному порядку

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям майна з комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірного майна відповідачам, а також незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спірної нежитлової будівлі, що надало змогу третім особам з порушенням вимог чинного законодавства, зареєструвати речові права на цей об`єкт нерухомості, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що витребування спірного нерухомого майна не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, апеляційний суд підставно звернув увагу на те, що відповідачі повинні були проявити розумну обачність та звернути увагу на те, що спірне нерухоме майно перебуває на земельній ділянці, яка не перебуває у користуванні чи власності ТОВ «Віват-Інвест Плюс», і як наслідок звернутися до Білоцерківської міської ради як органу місцевого самоврядування та перевірити належність вказаного майна дійсному власнику.

При цьому відповідачі не позбавлені можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до продавця вказаного майна -ТОВ «Віват-Інвест Плюс» про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Окрім цього безпідставними є також посилання заявника у касаційній скарзі на висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011, оскільки у цих постановах встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара