Справа № 369/9149/19
Провадження № 2/369/174/22
РІШЕННЯ

Іменем України

17.02.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретарів судових засідань Мазурик Д.С., Житар А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 17 травня 1986 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 16 липня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного сімейного життя, як подружжя, було набуто нерухоме та рухоме майно.

Так, за час шлюбу проінвестовано будівництво квартири АДРЕСА_1 : загальна площа квартири 35,2 кв.м. Дана квартира була зареєстрована на відповідача. У відповідності до Звіту про оцінку майна № 19-866 ТОВ "Агентство експертної оцінки України" від 12.08.2019 року вказана квартира оцінена в 677 730,00 грн.

Ними також проінвестовано будівництво квартири АДРЕСА_2 : загальна площа квартири 46,8 кв.м. Вказана квартира була зареєстрована на праві свідоцтва про право власності на ОСОБА_5 , матір відповідача.

Придбано автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль було відчужений відповідачем 24.10.2015 року та перереєстрований на ім`я нового власника. У відповідності до Звіту про оцінку майна ТОВ "Агентство експертної оцінки України" від 12.08.2019 року вказаний автомобіль оцінено у 194 036,00 грн.

Побудовано гаражний бокс на земельній ділянці з цільовим призначенням для гаражного будівництва, площа земельної ділянки складає 0, 0024 га, державний акт серії ЯЛ № 278209,кадастровий номер земельної ділянки :00:005:0311 на право власності на земельну ділянку видано на ОСОБА_3 на підставі рішення Бершадської міської ради від 16.12.2009 року. Гаражний бокс розташований по АДРЕСА_3 . У відповідності до Звіту про оцінку № 19-883 ТОВ "Агентство експертної оцінки України" від 14.08.2019 року земельну ділянку оцінено в 2000,00 грн.

На підставі рішення 11 сесії 22 скликання Вирливської сільської ради народних депутатів від 11 вересня 1997 року відповідачу було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1400 га з цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Державний акт серії ВМ. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_4 . У відповідності до Звіту № 19-882 ТОВ "Агентство експертної оцінки України" від 14.08.2019 року земельну ділянку оцінено в 99 820,00 грн.

У добровільному порядку дійти згоди щодо його розподілу не можуть, вважає своє право порушеним. Тому спільне майно підлягає поділу в судовому порядку.

Просила суд:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в сумі 97 018,00 грн. вартості 1/2 проданого відповідачем автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 ;

визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_4 ;

визнати за нею право власності на 1/2 частини земельній ділянці з цільовим призначенням для гаражного будівництва, площа земельної ділянки складає 0, 0024 га, державний акт серії ЯЛ № 278209,кадастровий номер земельної ділянки :00:005:0311, розташована по АДРЕСА_3 .

залишити у власності відповідача: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 частини земельній ділянці з цільовим призначенням для гаражного будівництва,площа земельної ділянки складає 0, 0024 га, державний акт серії ЯЛ № 278209,кадастровий номер земельної ділянки :00:005:0311, розташована по АДРЕСА_3 ;

витребувати у відповідача правовстановлювальні документи на все майно подружжя та договори на забудову квартир: АДРЕСА_1 ;АДРЕСА_5 і договір на відчуження автомобіля марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.10.2019 року відкрито провадження у справі.

04.12.2021 року на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3 вказав, що земельна ділянка площею 0,1400 га з цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельна ділянка площею 0.0024га отримані ним на підставі рішень Бершадської міської ради. Таким чином вказані земельні ділянки не є майном, набутим під час шлюбу, і не підлягають поділу між ними, виходячи із способу набуття такого майна відповідачем -отримання безоплатно у приватну власність, використавши право на приватизацію.

Щодо стягнення грошової компенсації в сумі 97 018,00 грн. вартості 1/2 проданого відповідачем автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , зазначив, що 17.03.2013 року ним було взято у борг 11 000,00 доларів США строком до 13 жовтня 2015 року під заставу автомобіля. Через брак особистих коштів борг не повернув, в зв`язку з чим передав гр. ОСОБА_6 спірний автомобіль. Таким чином, вартість спірного автомобіля проінвестована в придбання квартири АДРЕСА_1 , а отже вимога про стягнення грошової компенсації є неправомірною.

Щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 відповідач зазначив, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились у 2010 році. Вказану квартиру він придбав 19 лютого 2013 року шляхом укладання Договору купівлі-продажу майнових прав №П18/8/БНС. На момент придбання нерухомість була непридатна для проживання. Зазначив, що для поліпшення вказаної квартири окрім коштів від реалізації автомобіля, відповідач особисто робив вклад в поліпшення свого житла, без участі позивача. Посилався на відсутність у нього іншого житла.

Враховуючи викладене просив суд відмовити в задоволенні позову.

02.03.2021 року представником позивача було подано уточнено позовну заяву.

У судовому засіданні 11.03.2021 року суд відмовив в прийнятті уточненої позовної заяви.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.03.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні 17.02.2022 позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того, представник позивача посилалася як на доказ - пояснення свідків.

Відповідач та його представник 17.02.2022 у судовому засіданні позов не визнали, просили відійти від рівності часток при поділі спірного майна. Відповідачем були надані додаткові пояснення, в яких було зазначено, що у зв`язку з переїздом відповідача у 2010 році у м.Київ, шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися. Квартира АДРЕСА_1 була придбана під час окремого проживання подружжя. Будівельно-ремонтні роботи відповідач здійснював за власні сили та рахунок, без участі позивача.

Стосовно квартири АДРЕСА_2 зазначив, що вказана нерухомість була придбана та зареєстрована його матір`ю ОСОБА_5 , а тому не вважається спільною сумісною власністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що 17 травня 1986 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 12 липня 2016 року встановлено, що шлюб між сторонами було розірвано.

Посилання відповідача на те, що сторони не проживають разом з 2010 року суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надав, обмежився лише власними поясненнями. Натомість позивачка заперечувала такі обставини. З показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 вбачається, що ще у 2015 році сторони були однією сім`єю, веди спільно господарство, мали спільні права та обов`язки. Відповідач не надав доказів на спростування такого факту. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони припинили свої відносини, факт роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1986 року по 2016 рік.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що під час шлюбу, подружжям було придбано автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 . Матеріали справи не містять доказів придбання автомобіля в 2006 році, як на це вказано у позовній заяві та не містять доказів придбання у 2015 році, як зазначає відповідач. Разом з тим, жодна із сторін не оспорювала придбання автомобіля за час зареєстрованого шлюбу. Таким чином, автомобіль марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , був спільною сумісною власністю сторін, оскільки його було придбано під час їхнього спільного проживання однією сім`єю за спільні кошти сім`ї.

Згідно з відповіддю Головного сервісного центру МВС №31/331аз від 19.04.2019 року автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, зареєстрований на ім`я ОСОБА_3 , було відчужено 24 жовтня 2015 року та перереєстрований на іншого власника тобто ще за час зареєстрованого шлюбу та як стверджувала позивачка за час спільного проживання. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що кошти від реалізації автомобіля були використані ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї, а тому підстав для задоволення позовної вимоги щодостягнення на користь позивача грошової компенсації в сумі 97 018,00 грн. вартості 1/2 проданого автомобіля марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , у суду не має.

Крім того, звіт про оцінку транспортного засобу, поданий позивачем суд оцінює критично, оскільки при його складанні автомобіль не оглядався, оцінка зроблена через 4 роки після реалізації автомобіля.

Під час зареєстрованого шлюбу, 19 лютого 2013 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № П18/8/БНС, предметом якого було придбання майнових прав на об`єкт нерухомості: АДРЕСА_1 . Згідно специфікації - Додаток 1 до Договору № П18/8/БНС загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості становить158000,00 грн. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності.

З поданої суду відповідачем розписки вбачається, що 17.03.2013 року ОСОБА_3 взяв від гр. ОСОБА_6 у борг 11 000,00 доларів США строком до 13 жовтня 2015 року під заставу вказаного автомобіля, що підтверджується розпискою від 17 березня 2013 року.

Факт укладення відповідачем договору позики, що не оспорювалось позивачем, згідно якого ним були отримані кошти в сумі 11 000,00 доларів США, не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя, у зв`язку із тим, що при укладенні договору кошти позичались на потреби сім`ї, пов`язані із придбанням нерухомого майна для сімї, позичальник діяв в інтересах сім`ї, а тому позичені кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя. Матеріали справи взагалі не містять відомості про походження коштів, за які подружжя набувало нерухоме та рухоме майно. Крім того, в погашення боргу, як зазначає відповідач, він передав автомобіля марки TOYOTA AVENSIS 2005 року випуску, реєстраційний номер № НОМЕР_1 , що також був спільною власністю подружжя. Посилання відповідача на те, що дохід позивача в період шлюбу не дозволяв вкладати кошти в купівлю квартири, не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям, належить дружині та чоловікові незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Встановлені судом обставини вказують на те, що квартира, яка є предметом спору, була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів отриманих від реалізації спільного майна, в результаті спільної праці, у спільних інтересах і, відповідно, є об`єктом спільної власності сторін у справі. Надані відповідачем докази, не спростовують висновку суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи викладені обставини, зважаючи на презумпцію рівності часток подружжя у спільному майні, відсутність домовленості між ними щодо поділу спільно нажитого під час шлюбу майна, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Що стосується земельних ділянок, то як встановлено судом земельна ділянка площею 0,1400 га по АДРЕСА_4 з цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, була передана ОСОБА_3 на підставі рішення 11 сесії 22 скликання Вирливської сільської ради народних депутатів від 11 вересня 1997 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ВН.

Земельна ділянка площею 0,0024 га, державний акт серії ЯЛ № 278209, кадастровий номер земельної ділянки :00:005:0311, розташована по АДРЕСА_3 , отримана ОСОБА_3 згідно рішення Бершадської міської ради,31 сесії 5 скликання від 16.12.2009 року, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю вуд19.11.2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі чч. 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Так, Законом України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, ст. 61 СК України доповнено ч. 5, якою передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Згідно ч.5 ст. 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався, виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові у справі № 626/4/17 від 12 серпня 2020 року зробив висновок щодо правового режиму земельної ділянки, отриманої внаслідок приватизації. З урахуванням змін до Сімейного кодексу України «тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду».

Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Отже, якщо земельна ділянка була приватизована в інший період, ніж з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, вона є особистою власністю особи, яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі).

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що земельні ділянки були передані у власність ОСОБА_3 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на вказані земельні ділянки не поширюється. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на земельній ділянці подружжям у встановленому законом порядку було побудовано гараж.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3385 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.02.2022.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , РНКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.В. Дубас