АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року

м. Чернівці

Справа № 725/6420/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач Чернівецька міська рада

апеляційна скарга Чернівецької міської ради на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 січня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом.

Позивачі, уточнивши позовні вимоги, просили:

-визнати незаконним та скасувати пункт 60 додатку до рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року N 942 (Перелік об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Чернівців) "Про уточнення переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Чернівців";

-визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року серії НОМЕР_1 , індексний номер 15600807, на нежитлові приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою АДРЕСА_1 ;

-скасувати державну реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Чернівці на нежитлові приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою АДРЕСА_1 ;

-витребувати з незаконного володіння територіальної громади міста Чернівці, в особі Чернівецької міської ради, нежитлове приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 у власність позивачів.

На обґрунтування позовних вимог зазначали, що вони є співвласниками по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 .

Вказана квартира знаходиться в двоквартирному житловому будинку, який на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 грудня 2004 року № 1124/24 "Про передачу нерухомого майна, затвердження акта визначення вартості допоміжного приміщення, зняття будинків з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівців", разом з допоміжними приміщеннями, господарськими будівлями та спорудами було знято з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста Чернівці та передано у власність власникам квартир, якими на той момент були позивачі, а також ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і її частка успадкована позивачами.

26 січня 2005 року представниками КЖРЕП-12 було проведено інвентаризацію всіх допоміжних приміщень вказаного будинку та надвірних будівель, споруд, що відносяться до даного домоволодіння. При інвентаризації встановлено, що в будинку є у наявності наступні допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, що використовуються, а саме: підвали N І, II, III, IV, V та два сараї літ. Б, який належить квартирі АДРЕСА_3 та літ. В., який належить квартирі АДРЕСА_4 .

На виконання рішення виконкому N 1124/24 від 28 грудня 2004 року ТзОВ "Торговий дім Укрвторресурс", яке є правонаступником КЖРЕП 12, на підставі акту від 31 жовтня 2013 року передало у власність власникам квартири АДРЕСА_3 підвальні та господарські приміщення, а саме: сарай літ. Б, підвальні приміщення № II і № IV.

За весь час проживання в квартирі АДРЕСА_2 позивачі відкрито безперервно користувалися допоміжними приміщеннями.

Проте 7 лютого 2008 року ОСОБА_1 внаслідок необізнаності та юридичної неграмотності, надала заяву на ім`я директора департаменту економіки Чернівецької міської ради про надання їй в оренду гаража, що розташований за вищевказаною адресою. Вказана заява була підписана й начальником виробничо-технічного відділу КЖРЕП №12 (балансоутримувачем), що на думку позивачів, є абсурдним, адже будинок разом із допоміжними приміщеннями, господарськими будівлями та спорудами, в тому числі і з сараєм літ. Б, знятий з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста Чернівці та передано у власність власникам квартир вказаного житлового будинку.

На підставі рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18 листопада 2008 року № 832/22 та від 23 грудня 2014 року № 692/22 між ОСОБА_1 та Департаментом розвитку міської ради укладено договори оренди нерухомого майна гаража від 1 грудня 2008 року № 106/Г та від 21 січня 2015 року № 9/Г по АДРЕСА_1 , термін дії якого закінчився 19 листопада 2020 року.

В квітні 2021 року Департамент розвитку Чернівецької міської ради звернувся до Першотравневого районного суду міста Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки за несвоєчасне звільнення приміщення у сумі 2 339 гривень 81 копійка та звільнення цього приміщення. В якості додатка до позовної заяви Чернівецькою міською радою додано копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року, з якого вбачається, що нежитлове приміщення - гараж літ. Б, площею 21.20 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Чернівці, тобто Чернівецької міської ради.

Виходячи з наведених вище обставин, позивачі вважають, що визнання за Чернівецькою міською радою права власності на приміщення сараю, яке пізніше неправомірно було перейменовано в "нежитлове приміщення, гараж", володільцями якого є вони, є незаконним, а тому, останнє таке свідоцтво про право власності підлягає скасуванню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано пункт 60 додатку до рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року N 942 (Перелік об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Чернівці) "Про уточнення переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Чернівців";

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року серії НОМЕР_1 , індексний номер 15600807, на нежитлові приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою АДРЕСА_1 ;

Скасовано державну реєстрацію права власності за Територіальною громадою міста Чернівці на нежитлові приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою АДРЕСА_1 ;

Витребувано з незаконного володіння територіальної громади міста Чернівці, в особі Чернівецької міської ради, нежитлове приміщення, гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачам після приватизації квартири АДРЕСА_2 , було передано у власність і допоміжні приміщення, у тому числі і сарай літ. Б.

Однак на підставі рішення Чернівецької міської ради від 29 серпня 2013 № 942, за територіальною громадою міста Чернівці було зареєстровано право власності на вищевказаний спірний гараж літ. Б (сарай), який фактично належав позивачам.

Оскільки спірне нежитлове приміщення гаража (сарай) літ. Б перейшло у власність позивачів разом із набуттям у власність квартири АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку про те, що рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942 "Про уточнення переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Чернівців" в частині передачі об`єкта нерухомого майна - нежитлового приміщення гаража літ. Б, який розташований по АДРЕСА_1 , до комунальної власності територіальної громади міста Чернівці винесене з порушенням вимог закону та підлягає скасуванню.

Окрім того, оскільки у зв`язку з існуванням документів, що посвідчують право власності на спірне майно за відповідачем, позивачі не можуть реалізувати своє право власності на це майно, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року на нежитлові приміщення - гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації права власності за територіальною громадою міста Чернівці на вказане нерухоме майно.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, а реєстрація права власності на таке нерухоме майно за відповідачем відбулась без їх відома і згоди, наявні підстави для витребування спірного майна від міської ради на користь позивачів, що в подальшому, є підставою для реєстрації за ними права власності на вказане нерухоме майно.

В той же час, суд вважав, що позивачкою ОСОБА_1 пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Разом з тим, позивачка ОСОБА_2 не була обізнана про наявність спірних правовідносин з приводу передачі у власність територіальної громади міста Чернівці спірного гаража, оскільки на момент ухвалення рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942, їй було лише п`ятнадцять років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Чернівецька міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Як було встановлено судом при розгляді справи та не заперечувалось позивачами, на момент прийняття оскаржуваного рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942, договір оренди спірного гаража, укладений між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_1 був чинний, а отже підстави для упорядкування обліку гаража як комунального майна у Чернівецької міської ради були із урахуванням діючого на той момент договору оренди, який не оскаржувався позивачами.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Судом також не надано належну правову оцінку щодо площ об`єктів сараю та гаражу.

Передача спірного нерухомого майна Чернівецькій міській раді відбулась добровільно за згодою самої ж позивачки ОСОБА_1 , яка в подальшому цей же гараж орендувала на підставі договорів оренди.

Позивачами не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем оформлювалось свідоцтво про право власності саме на те приміщення, яке позивачі називають сараєм.

Позивачка ОСОБА_2 пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші сторони відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що позивачі є співвласниками по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2 (а. с. 14-16).

Квартира позивачів знаходиться в двоквартирному житловому будинку, який на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 28 грудня 2004 року N 1124/24 "Про передачу нерухомого майна, затвердження акта визначення вартості допоміжного приміщення, зняття будинків з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Чернівців", було знято з балансу житлового фонду комунальної власності територіальної громади міста Чернівці та передано у власність власникам квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . Власниками квартири АДРЕСА_3 на той момент були ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і її частка успадкована позивачами (а. с. 8-11).

26 січня 2005 року представниками КЖРЕП 12 проведено інвентаризацію всіх допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1 , та надвірних будівель, споруд, що відносяться до даного домоволодіння. При інвентаризації встановлено, що в будинку є у наявності наступні допоміжні приміщення, господарські будівлі та споруди, що використовуються, а саме: підвали № І, II, III, IV, V та два сараї літ. Б та літ В. У вказаному акті зазначено, що сарай літ. Б використовується власниками квартири АДРЕСА_3 (а. с. 12).

На виконання рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 1124/24 від 28 грудня 2004 року ТзОВ "Торговий дім Укрвторресурс", яке є правонаступником КЖРЕП 12, на підставі акту від 31 жовтня 2013 року передало у власність квартири АДРЕСА_2 підвальні та господарські приміщення, а саме сарай літ. Б та підвальні приміщення N II і N IV (а. с. 13).

Отже вищевказані допоміжні приміщення у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» були передані у спільну сумісну власність власників квартир АДРЕСА_3 і АДРЕСА_5 .

7 лютого 2008 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я директора департаменту економіки Чернівецької міської ради про надання їй в оренду гаража, що розташований по АДРЕСА_1 (а. с. 23).

У подальшому на підставі рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 18 листопада 2008 року № 832/22 та від 23 грудня 2014 року № 692/22 між ОСОБА_1 та Департаментом розвитку міської ради укладено договори оренди спірного гаража від 1 грудня 2008 року № 106/Г та від 21 січня 2015 року № 9/Г, термін дії яких закінчився в листопаді 2020 року (а. с. 24,27-36).

Рішенням Чернівецької міської ради від 29 серпня 2013 року № 942 уточнено перелік об`єктів нерухомого майна комунальної власності, які на той момент перебували у власності Чернівецької міської ради. Тобто вказаним рішенням визначено, що у власності територіальної громади міста Чернівці перебуває нежитлове приміщення (гараж) літ Б., загальною площею 21,2 кв. м (а. с. 27-28).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Щодо права спільної сумісної власності позивачів на спірне нерухоме майно

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачі набули право спільної сумісної власності на гараж літ. Б, загальною площею 21,2 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 , як на допоміжне приміщення.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - стаття 1 Першого протоколу) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на встановлення порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Згідно зі статтею 1 Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Згідно із частинами першою-другою статті 5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року у справі N 4-рп/2004 зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

Також у рішенні від 09 листопада 2011 року у справі N 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

У житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

Нежилі приміщення, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК УРСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

В постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 915/1096/18 міститься висновок про те, що допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

В постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі 914/554/19 міститься висновок про те, що особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши надані сторонами докази, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що Чернівецька міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень при прийнятті оспорюваного рішення від 29 серпня 2013 року N 942 "Про уточнення переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Чернівців" у частині віднесення спірного нежитлового приміщення (гаражу) літ Б., загальною площею 21,2 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 , до комунальної власності територіальної громади міста Чернівці як самостійного об`єкта цивільно-правових відносин та в подальшому оформлення права власності на таку будівлю, так як спірне приміщення є допоміжним приміщенням і перебуває у спільній сумісній власності співвласників вказаного багатоквартирного будинку, як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин.

Вказане підтверджується також актом інвентаризації допоміжних приміщень господарських будівель і споруд будинку від 26 січня 2005 року № 46, який розташований по АДРЕСА_1 , складеного для подальшого перерозподілу та закріплення (передачі у власність) допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд, з якого вбачається, що при інвентаризації було встановлено, що в будинку є певна кількість допоміжних приміщень, господарських будівель та споруд, серед яких є два сараї літ. Б. і В., що підтверджує доводи позивачів про те, що будівля літ. Б. за своїм функціональним призначенням будувалась як допоміжне приміщення - сарай, а не є нежитловим приміщенням - гаражем, про що помилково вказує відповідач в апеляційній скарзі та у відзиві на позовну заяву.

Той факт, що оспорювана будівля гаражу є будівлею сараю літ. Б підтверджується в тому числі і технічним паспортом від 16 лютого 2017 року на багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 та схематичним планом земельної ділянки зазначеного садибного (індивідуального) житлового будинку, зі змісту яких вбачається, що на земельній ділянці біля вказаного будинку знаходяться лише будівлі літ. Б. та літ В., які мають у таких документах суперечливі назви «сараї» та «гараж», проте такі будівлі є одними і тими ж самими приміщеннями та інші приміщення на вказаній території відсутні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Жодних інших належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за територіальною громадою міста Чернівці було оформлене право власності на окреме нежитлове приміщення - гараж, а не належне позивачам на праві спільної сумісної власності допоміжне приміщення сараю літ. Б, Чернівецькою міською радою не надано.

Не надано Чернівецькою міською радою і будь-яких доказів на підтвердження того, що з самого початку спірне приміщення гаражу будувалося як самостійний об`єкт цивільно-правових відносин, використання якого мало інше (окреме) призначення (магазин, перукарня, офіс, поштове відділення тощо).

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 25 листопада 2021 року у справі № 522/7157/19 та від 2 червня 2021 року у справі № 761/7369/18с.

Окрім того, Чернівецька міська рада у своїй апеляційній скарзі на спростування доводів позивачки ОСОБА_1 про незаконне розпорядження Чернівецькою міською радою у 2008 році сараєм літ. Б стверджує про те, що передача спірного нерухомого майна Чернівецькій міській раді відбулась добровільно за згодою самої ж позивачки ОСОБА_1 , яка в подальшому орендувала вказане приміщення, як гараж, на підставі договорів оренди.

Враховуючи вищенаведене, Чернівецькою міською радою підтверджується та обставина, що сарай літ. Б і гараж по АДРЕСА_1 є однією і тією ж будівлею.

Щодо позовної вимоги позивачів про витребування у Чернівецької міської ради спірного нерухомого майна у спільну сумісну власність

Як передбачено частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України слідує що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Захист порушеного права особи має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України)

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності.

На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 910/11702/18.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що спірне нерухоме майно перебуває у власності Чернівецької міської ради не на підставі укладеного з попереднім власником такого майна договору та відповідач не є добросовісним набувачем спірної будівлі гаражу, на правовідносини, які виникли у даній справі, поширюється дія припису статті 387 ЦК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 13 квітня 2021 року у справі №910/11702/18.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, у спільну сумісну власність позивачів в порядку статті 387 ЦК України відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав співвласників спірного нерухомого майна.

Отже обраний позивачами спосіб захисту їх порушених прав є ефективним, а позовна вимога про витребування з незаконного володіння територіальної громади міста Чернівці, в особі Чернівецької міської ради, спірного гаража у власність позивачів є обґрунтованою та доведеною.

Щодо позовних вимог позивачів про визнання незаконним та скасування пункту 60 додатку до рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно.

Суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 з підстав пропуску нею строку позовної давності та про задоволення таких вимог позивачки ОСОБА_2 , не врахувавши при цьому наступне.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 жовтня 2019 року і 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 726/1524/19 (провадження № 61-1946св21) вказано, що:«задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права».

У постанові від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 Великою Палатою Верховного Суду викладено правовий висновок, згідно якого обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні скарги.

Враховуючи те, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування пункту 60 додатку до рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2013 року серії НОМЕР_1 та скасування державної реєстрації права власності за територіальною громадою міста Чернівці на спірне нерухоме майно не є ефективним способом захисту порушених прав позивачів, оскільки не призводить до поновлення таких прав, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог саме з цієї підстави.

Щодо застосування строку позовної давності до позовної вимоги позивачки ОСОБА_1 про витребування майна

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, встановленим у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 461/928/17 та від 24 листопада 2021 року у справі № 760/25506/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вважає, помилковими висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), що позовна давність не може поширюватись на вимоги власника про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення, яке полягає в тому, що кожного нового періоду часу наступає нове порушення прав власника.

На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачкою ОСОБА_1 трирічного строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом, який почав свій перебіг 21 січня 2015 року, а саме з дати укладення між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою договору оренди спірного гаражу.

З позовом до суду позивачі звернулись 27 вересня 2021 року.

Щодо застосування строку позовної давності до позовної вимоги позивачки ОСОБА_2 про витребування майна

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не була обізнана про наявність спірних правовідносин з приводу передачі у власність територіальної громади міста Чернівці спірного гаража, оскільки на момент ухвалення рішення Чернівецької міської ради 39 сесії VI скликання від 29 серпня 2013 року № 942 їй було лише п`ятнадцять років.

Відповідно до частини четвертої статті 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2 , яка є онукою ОСОБА_1 , могла довідатись в день укладення 21 січня 2015 року між ОСОБА_1 та Чернівецькою міською радою договору оренди спірного гаражу, про порушення свого права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно у зв`язку із передачою у власність територіальної громади міста Чернівці спірного гаража особисто від своєї бабусі.

Проте беручи до уваги ту обставину, що повнолітньою ОСОБА_2 стала 11 лютого 2016 року, саме з цього часу для позивачки почався перебіг трирічного строку позовної давності на звернення до суду для захисту свого порушеного права, який сплив 10 лютого 2019 року.

Оскільки ОСОБА_2 позов подано до суду 27 вересня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у позові ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про витребування майна саме з цих підстав.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 10 листопада 2021 року у справі № 483/2161/19.

Виходячи з наведених вище підстав, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим та доведеним позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в частині витребування спірного гаража у спільну сумісну власність, проте у задоволенні вказаного позову слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачами строку позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині слід змінити та викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про витребування майна з підстав пропуску строку позовної давності слід залишити без змін.

Рішення в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна слід скасувати та в задоволенні вказаного позову слід відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про зміну рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

З платіжного доручення № 144 від 18 лютого 2022 року вбачається, що Чернівецька міська рада сплатила за подання до суду апеляційної скарги судовий збір в сумі 4465 гривень, хоча мала сплатити 4086 гривні.

Отже, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради слід стягнути по 2043 гривні (4086:2=2043) в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 січня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності, виклавши її в редакції цієї постанови.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 25 січня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання недійсними та скасування рішення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради 2043 (дві тисячі сорок три) гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради 2043 (дві тисячі сорок три) гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2022 року

Головуючий О.О. Одинак

Судді: І.М. Литвинюк

Н.Ю. Половінкіна