Справа № 755/1637/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

представників позивача Микитенко О.В., Жила Ю.Ю. ,

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Вітюка В.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Лисичанська міська рада Лисичанської області про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними,

в с т а н о в и в:

Позивач ТОВ «ФК «Геліос» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Лисичанська міська рада Лисичанської області про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 у справі №2-2725/2011 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості у загальній сумі 45 411 984,35 грн. за Кредитним договором №08/29/06/КЛТ від 18.08.2006 та Договором поруки №08/29/П03/06-ПЛТ від 18.08.2006. На виконання зазначеного Рішення суду Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-2725/2011 від 13.11.2013 щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 45 411 984,35 грн, на підставі якого 30.12.2013 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції У країни було відкрито виконавче провадження №41386995. У зв`язку із відступленням права вимоги за зазначеними зобов`язаннями, ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва у справі №2-2725/2011 від 06.06.2016 замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта банк», від 14.08.2020 - з ПАТ «Дельта банк» на Позивача, а від 22.10.2020 - замінено стягувана у Виконавчому листі з ПАТ «Дельта банк» на Позивача. Постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. від 28.09.2020 року у виконавчому провадженні №41386995 Виконавчий лист повернуто стягувану із відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 45 398 157,83 грн. Постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. від 11.11.2020 року відкрито виконавче провадження за №63571975 з примусового виконання Виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь Позивача залишку заборгованості в сумі 45 398 157,83 грн. Підсумовуючи, наразі Позивач є кредитором ОСОБА_4 на загальну суму 45 398 157,83 грн. У ході виконавчого провадження приватним виконавцем Д`яченко Є.С. було виявлено, що літом 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву до Загальних зборів учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, від 09.07.2013, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828, у якій просили вивести ОСОБА_4 зі складу засновників ТОВ «ЛПЗ», а належну йому на праві приватної власності частку в розмірі, що становила 99,9992% в статутному капіталі ТОВ «ЛПЗ» передати на користь ОСОБА_5 з усіма правами та обов`язками, що із цього витікають. 08.08.2013 загальними зборами ТОВ «ЛПЗ» було прийнято оформлене протоколом № 12 від 08.08.2013 рішення, яким вимоги Заяви були задоволені, змінено розподіл часток у статутному капіталі ТОВ «ЛПЗ». Представник позивача вважає, що заява була спрямована на уникнення звернення стягнення на майно, яке є її предметом, у зв`язку з чим остання є фіктивним правочином та підлягає визнанню недійсною у судовому порядку із застосуванням наслідків недійсності правочину. Крім того, вважає, що дії щодо передачі частки у власність ОСОБА_5 були вчинені без належної правової підстави.

29 березня 2021 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову в якій уточнив позовні вимоги з урахуванням нової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту порушених прав у подібних спорах.

12 січня 2022 року відповідач ОСОБА_5 подала відзив на позовну заяву, однак судом в підготовчому засіданні було відмовлено у прийнятті такого відзиву у зв`язку із пропущенням строків.

12 січня 2022 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, однак судом в підготовчому засіданні було відмовлено у прийнятті такого відзиву у зв`язку із пропущенням строків.

14 лютого 2022 року від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву в якому просили розгляд справи здійснити у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.

16 лютого 2022 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву з врахуванням змін в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та пояснив наступне. Частка у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» була відчужена ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу частки від 12 березня 2013 за 1000000,00 грн. Для проведення реєстрації змін до складу засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було подано саме нотаріальну заяву про передачу своєї частки у статутному капіталі товариства ОСОБА_5 . При цьому чинне законодавство на момент вчинення відповідних реєстраційних дій не містило обов`язкової вимоги щодо зазначення суми, за яку відступається чи передається така частка. Щодо відчуження частки на користь близького родича, то представник ОСОБА_5 пояснив, що на той час вони з ОСОБА_4 були розлучені, більше того, він перебував в шлюбі з іншою жінкою. Щодо тверджень з приводу того, що часка була відчужена після відкриття провадження по справі, то це не відповідає дійсності, оскільки виконавче провадження було відкрито 30 грудня 2013 року.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та просив відмовити.

Третя особа приватний виконавець Д`яченко Є.С. в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи -2 в судове засідання не з`явився.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено державним реєстраторам та іншим суб`єктам державної реєстрації проводити будь-які реєстраційні дії, пов`язані зі зміною та відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод». В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року провадження по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 2-2725/2011 (апеляційне провадження № 22-ц824/4350/2021) за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними.

В підготовчому засіданні 12 січня 2022 року судом було прийнято заяву про зміну предмету позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року закрито підготовче засідання по справі та призначено до судового розгляду по суті.

Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.05.2013 року у справі № 202725/2011 з ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість на користь ПАТ «Кредитпромбанк» в розмірі 45 411 984 грн. 35 коп., що підтверджується копією рішення суду (т.1 а.с.14-17). Дане рішення було предметом апеляційного та касаційного перегляду та за результаті розгляду залишено в силі (т.2 а.с.33-36).

На виконання рішення суду Дніпровським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 2-2725/2011 від 13.11.2013 року, на підставі якого 30.12.2013 року Відділом примусового виконання рішень Департаментом державної виконавчої служби МЮУ було відкрито виконавче провадження № 41386995.

В подальшому ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.06.2016 року змінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк», а ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року з ПАТ Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Геліос», що підтверджується копіями ухвал (т.1 а.с.19-23).

Постановою старшого приватного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. від 28.09.2020 року у виконавчому провадженні № 41386995 виконавчий лист повернуто стягувану із відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом в розмірі 45 398 157, 83 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. від 11.11.2020 року відкрито виконавче провадження за № 63571975 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» 45 398 157, 83 грн. (а.с.28-29).

В ході виконавчого провадження приватним виконавцем було з`ясовано, що літом 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.07.2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Скачковою Н.Ю. за № 2822828 про виведення зі складу засновників.

З заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , адресованої ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державному реєстратору юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вбачається, що ОСОБА_4 просить вивести його зі складу засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та даною заявою повідомив про те, що передає свою частку в розмірі, що становить 99,9992% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» на користь ОСОБА_5 . В свою чергу, даною заявою ОСОБА_5 повідомляє про те, що не заперечує прийняти частку ТОВ «Лисичанській пивоварний завод» з усіма правами та обов`язками, зо із цього витикають (т.1 а.с.30-31).

Рішенням загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене протоколом від 08.08.2013 року вирішено частку ОСОБА_4 у розмірі 286 374 854, 50 грн., що становить 99,9992 % у статутному капіталі Товариства передати ОСОБА_5 та виведено зі складу учасників ТОВ «лисичанський пивоварний завод», а ОСОБА_5 введено до складу учасників (т.1 а.с.32-33).

Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що спільна заява ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була спрямована на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_4 , у зв`язку з чим заява є фіктивним правочином та підлягає визнанню недійсною із застосуванням наслідків недійсності правочину. Також підлягає визнанню недійсним рішення загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене протоколом № 12 від 08.08.2013 року.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також не допускається зловживання особою правом в інших формах.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №299/396/17 суди зобов`язані виходити з того, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності. Кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі зобов`язання перед ним за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав і правомірних інтересів кредитора.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 07 грудня 2018року у справі № 910/7547/17у цій справі позов подано стороною правочину, яка стверджує, що правочин було вчинено з пов`язаною особою з метою уникнути звернення стягнення на належне їй майно, тобто не всупереч її інтересам. Те, що внаслідок відчуження майна зобов`язання Позивача перед кредитором не припинилось і розмір його не зменшився, не спростовує того, що внаслідок відчуження Майна за правочином, оплата за яким не надійшла, було ускладнене або стало неможливим ефективне звернення стягнення на майно цієї особи. Стверджувані Позивачем і встановлені судами обставини вказують на те, що Договір може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Встановлені обставини свідчать також про умисел обох сторін правочину приховати справжні наміри учасників правочину, а саме виведення нерухомості з власності Позивача без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору за участю Позивача як одного із солідарних боржників у цьому спорі, з метою уникнути виконання відповідного грошового зобов`язання, а тому оспорюваний у цій справі правочин може бути визнаний фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У постанові від 24 листопада 2019 по справі №405/1820/17 вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Згідно постанови Верховного Суду від 09 грудня 2021 року у справі № 913/401/20 договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (див. висновки, сформовані у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16).

Також судом встановлено, що 18 серпня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ВАТ «Агромаш» був укладений кредитний договір № 08/29/06/КЛТ, в забезпечення виконання зобов`язань за яким 18 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір поруки № 08/29/П03/06-ПЛТ.

У 2009 році за позовом ВАТ «Кредитпромбанк» до ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_4 відкрито провадження у справі №2-2725/2011 про стягнення боргу за кредитним договором та договором поруки.

23 травня 2013 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 2-2725/2011 ухвалене рішення, за яким стягнуто з ОСОБА_4 ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_4 заборгованість за Кредитним договором №08/29/06/КЛТ від 18.08.2006 та Договором поруки №08/29/П03/06-ПЛТ в розмірі 45 411 984,35 грн. Рішення залишене в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій.

09 липня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася до загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» із заявою про відчуження частки.

Отже, відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було здійснене після пред`явлення позову про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості.

Також з матеріалів справи вбачається, що вже в період відчуження частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в близьких стосунках.

У рішенні Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/25332/13-ц від 23 жовтня 2013 року встановлено, що ОСОБА_4 два останніх роки проживає з ОСОБА_5 , яка чекає від нього дитину (т.2 а.с. 37-39).

20 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, про що було вчинено актовий запис № 2, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т.1 а.с.37-39).

Таким чином, відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було здійснено на користь пов`язаної з ОСОБА_4 особи з метою уникнути стягнення, а тому правочин про відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлений у формі спільної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 09.07.2013 року, є недійсним. Як наслідок недійсним є і рішення Загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене протоколом № 12 від 08.08.2013 року про зміну складу учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», про затвердження розподілу часток у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», про затвердження нової редакції Статут товариства, про державну реєстрацію нової редакції Статут ТОВ «Лисичанський пивоварний завод».

Згідно положень ч. 1 ст. 147 ЦК України, ч. 1 ст. 53 ЗУ «Про господарські товариства» в редакції, яка була чинна на день виникнення спірних відносин (на липень 2013 року) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в редакції від 01.07.2013, що діяла на момент спірних правовідносин, у разі внесення змін до установчих документів,які пов`язані із зміною складу засновників (учасників)юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу(ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: 1) рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); 2) заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); 3) заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства; 4) рішення уповноваженого органу юридичної особи про примусове виключення засновника (учасника) із складу засновників (учасників) юридичної особи, якщо це передбачено законом або установчими документами юридичної особи.

Таким чином, для державної реєстрації змін складу засновників (учасників) юридичної особи не обов`язково подавати державному реєстратору копію договору, на підставі якого відбулося відчуження частки в статутному капіталі товариства. Достатньо подати копію заяви або іншого відповідного документу.

Разом із тим, оскільки закон пов`язує набуття, припинення та зміну цивільних прав та обов`язків саме з укладенням правочинів, саме цивільно-правовий договір є підставою для відчуження частки в статутному капіталі товариства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15, викладена правова позиція, відповідно до якої чинне законодавство не зобов`язує сторін надавати договори про відчуження частки товариству для ухвалення рішення про внесення змін до статуту та для подальшої державної реєстрації таких змін, адже такі договори можуть містити конфіденційну інформацію, яку сторони договору не мають намір розкривати третім особам. Але саме ці правочини є підставою для будь-яких подальших дій учасника, який відчужує частку, нового власника частки, товариства, включно з державною реєстрацією відповідних змін. Без укладення договору між власником частки ці дії є вчиненими без належної правової підстави.

Згідно згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду будь-який правочин з відчуження (відступлення) частки є двостороннім, тобто на його укладення необхідна згода учасника, який відчужує (відступає) частку, і згода набувача частки. Відступлення частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо; відступлення частки не є окремим різновидом договору. Якщо сторони або особа певним чином називають правочин який нею/ними вчиняється, але по суті він відповідає ознакам іншого правочину, мають застосовуватися норми, що регулюють цей останній правочин. Тобто якщо особа укладає правочин щодо відступлення (передачі) частки іншій особі і отримує за це кошти або інше майно чи майнові права, то це звичайний договір купівлі-продажу або міни. Якщо взамін частки особа нічого не отримує - це договір дарування. Заява учасника про його виведення зі складу учасників товариства не може слугувати самостійною правовою підставою для переходу права власності на частку, оскільки вона адресована товариству і містить інформацію про припинення в особи права на частку. Відповідно до вимог ст. 717, 719 ЦК України договір дарування частки (корпоративних прав) у статутному капіталі товариства має вчинятися у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Письмова форма договору дарування частки може вважатися дотриманою, зокрема, якщо волевиявлення сторін викладено в заяві учасника на ім`я товариства та протоколі загальних зборів учасників товариства за умови, що в цих документах зазначено про безоплатність передачі частки і протокол містить підписи обох сторін правочину (дарувальника і обдаровуваного). Заява Особи 1 від 12 травня 2014 року про його виведення зі складу товариства і передання частки Особі 3 та протокол загальних зборів учасників ТОВ «Моноліттрансбуд» від 13 травня 2014 року, підписаний Особою 1 та Особою 3, не можуть вважатися договором дарування, укладеним у письмовій формі, оскільки у цих документах хоча й вживається термін «передача частки», але неможливо встановити умови такого правочину, погоджені сторонами, адже не вказано про те, чи відбувається відчуження частки на оплатній чи безоплатній основі. Таким чином, ці документи не можуть вважатися такими, в яких письмово виражено волевиявлення обох сторін на укладення договору дарування чи будь-якого іншого договору (купівлі-продажу, міни тощо).

Зі змісту спільної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 09 липня 2013 року та протоколу рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року № 12 не вбачається, на підставі якого договору ОСОБА_4 відчужує частку в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод». У зазначених документах відсутнє посилання на долучений ОСОБА_5 разом із відзивом договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року.

Зміст заяви про передачу-приймання частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» не містить і ознак заяви про вихід учасника зі складу учасників товариства (у розумінні ст. 148 ЦК України).

Враховуючи викладене, рішення про державну реєстрацію змін до складу учасників товариства здійснено на підставі неналежного документа, який не є документом про перехід права на частку у розумінні ч. 3 ст.29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», а відтак рішення про реєстрацію змін до складу учасників (засновників) ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» (запис№1001642) підлягає скасуванню.

В судовому засіданні, представником відповідача ОСОБА_5 , було надано копію договору купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» від 12.03.2013 року. З тексту договору вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір відповідно до якого, ОСОБА_4 зобов`язується передати частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а ОСОБА_5 зобов`язується в порядку та на умовах зазначених у цьому договору прийняти та оплатити ОСОБА_4 названий вклад (частку).

За даний договором ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_5 частку у ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» в розмірі 99,9992%, вартість якої становить 286 374 854,50 грн. За відступлення частки у статутному капіталі ТВ ОСОБА_5 сплачує ОСОБА_4 1 000 000 грн. на протязі трьох місяців з моменту підписання цього договору. Здійснення оплати підтверджується розписками ОСОБА_4 про отримання коштів від ОСОБА_5 .

На підтвердження виконання оплати за вказаним договором відповідачем надано копію розписки від 15.05.2013 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 кошти в розмірі 1 000 000,00 грн. в якості оплати по договору купівлі-продажу частки ТОВ «Лиспи» від 12.03.2013 року.

Крім цього, слід окремо звернути увагу, щодо ціни договору. З тексту договору вбачається, що за відступлення частки в статутному капіталі покупець сплачує продавцю 1 000 000 грн. З копії розписки вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 кошти в розмірі 1 000 000,00 грн. в якості оплати по договору від 12 березня 2013 року купівлі-продажу частки ТОВ «Лисичанський пивоварний завод». Однак, як з тексту договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року так і відповідно до протоколу № 12 загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року розмір відчуженої частки в статутному капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» складає 286 374 854,50 грн.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 17 липня 2019 року у справі №299/396/17 в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності.

Вартість частки, визначена відповідачами, становить всього 0,35% від її номінального розміру (286 374 854,50 грн.), що не обгрунтовано належними та допустимими доказами.

Зважаючи на викладені обставини, враховуючи близькі відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд вважає за можливе визнати договір купівлі-продажу від 12 березня 2013 року недійсним.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 ЦПК України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про визнання недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992% статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та навів підстави, якими він обґрунтував вимоги за предметом позову, які зазначені судом в описовій частині даного рішення.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 ЦПК України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактів порушення прав ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» під час виконання рішення суду про стягнення на його користь суми заборгованості з ОСОБА_4 та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову (при наявності порушень прав).

Судом встановлено, що державна реєстрація відчуження частки статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» відбулася на підставі спільної заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та рішення загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене проколом № 12 від 08.08.2013 року. Договір державному реєстратору не надавався.

Отже, в разі залишення договору купівлі-продажу в силі, договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» укладений 12.03.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 може бути підставою для будь-яких подальших дій учасника, який відчужує частку, нового власника частки, товариства, включно з державною реєстрацією відповідних змін.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку визнанням договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року недійсним, суд не виходить за межи позовних вимог.

В матеріалах справи міститься копія листа від 05.02.2014, адресованого ОСОБА_4 державному виконавцю в межах виконавчого провадження№41386995, в якому ОСОБА_4 повідомляє, що в нього відсутнє майно, на яке можна накласти стягнення, оскільки все наявне майно перебуває в заставі або заарештоване.

Отже, боржник підтверджує факт відсутності в нього майна, на яке може бути звернене стягнення для виконання рішення суду в повному обсязі. У свою чергу в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності в боржника майна в розмірі, достатньому для погашення боргу ОСОБА_4 перед позивачем, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.05.2013 у справі № 2?2725/2011 про стягнення заборгованості залишається невиконаним.

Враховуючи наведене, суд вважає, що внаслідок відчуження частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а також інших дій, спрямованих на відчуження майна, здатність боржника ОСОБА_4 виконати своє зобов`язання зменшилася.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року по справі №369/11268/16?ц зауважила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

В цій же вищезазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду наголошує, що кредитор боржника у виконавчому провадженні має право звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 , відчужуючи частку в статному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», діяв недобросовісно та на шкоду кредитору.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-цзастосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до п. «д» ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються, зокрема, судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств. Належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (пп. «д» п. 3 ч. 5 ст. 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

Отже, належним способом захисту порушеного права позивача є визначення розміру статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод».

Таким чином суд вважає, що оскільки відчуження частки в статутному капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» супроводжувалося укладенням договору купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; поданням заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.07.2013, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828; прийняттям рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08.08.2013 року, оформлене протоколом №12 від 08.08.2013 року, то такі документи слід визнати недійсними.

Що стосується вимог позивача про скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, повернення у власність ОСОБА_4 частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992% та визначення розміру статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, то дані вимоги є похідними від інших, а тому також підлягають задоволенню.

Щодо заяв представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , представника ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» Вітюка В.В. про застосування позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У постанові від 02 грудня 2021 року у справі №310/5378/17 Верховний Суд зауважив, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 28 травня 2020 року у справі № 910/13119/17 для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно постанови Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 909/52/19 під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Отже, суд, вирішуючи питання щодо моменту, з якого починається перебіг позовної давності, має дослідити поведінку позивача після порушення його права на предмет її відповідності критеріям розумної обачливості та належної поведінки, яка б очікувалася від позивача.

З метою виконання рішення суду у справі № 2-2725/11 позивач звернувся до Державної виконавчої служби.

30.12.2013 старшим виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. відкрито виконавче провадження № 41386995 про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на підставі рішення суду у справі № 2-2725/11.

Законодавство, зокрема ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, покладає обов`язок з виявлення майна боржника, на яке може бути звернене стягнення на виконавця.

П. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України в редакції від 06 жовтня 2013 року передбачено, що основною засадою судочинства, є, зокрема, обов`язковість рішень суду.

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Державною виконавчою службою в межах виконавчого провадження № 41386995 серед переліку майна, належного боржнику ОСОБА_4 , не було виявлено частку в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%, оскільки остання вже була відчужена на користь ОСОБА_5 , а факт її відчуження до відкриття виконавчого провадження державними виконавцями встановлений не був.

Учасником виконавчого провадження ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» стала після постановлення ухвали суду про зміну сторони виконавчого провадження від 22.10.2020 року. Саме до 22.10.2020 року права ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» жодним чином не могли бути порушені. Лише з моменту набуття статусу стягувача у виконавчому провадження та виявленням факту укладення оспорюваного правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичаньсикй пивоварний завод» права позивача є порушеними. Одночасно із цим слід зазначити, що з пояснень представника позивача в судовому засіданні встановлено, що лише 30.12.2020 року до матеріалів виконавчого провадження № 63571975 було долучено копії реєстраційної справи ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», засвідчені державним реєстратором 22 грудня 2020 року, які містять копії заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 09 липня 2013 року та протоколу рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року №12 та підтверджують факт відчуження ОСОБА_4 частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод».

Суд вважає, що відповідачами не доведено об`єктивної можливості позивача знати та передбачуваної неминучості його інформування про обставину відчуження ОСОБА_4 частки в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», або існування у позивача певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких він мав би змогу дізнатись про вчинення відповідного правочину з відлучення частки у статутному капіталі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що строк позовної давності не минув, а тому заяви відповідачів про її застосування задоволенню не підлягають.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Згідно з ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» по 2270 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 13,202, 203, 234, 261 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», ст. 13, 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 273, 274-279 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Лисичанська міська рада Лисичанської області про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними задовольнити.

Визнати недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992 % статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та визнати недійсними і скасувати документи, якими оформлено правочин з відчуження частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», а саме:

- договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальності «Лисичанський пивоварний завод» від 12.03.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

- заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.07.2013, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828;

- рішення Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» від 08.08.2013 року, оформлене протоколом № 12 від 08.08.2013 року.

Скасувати рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16.08.2013 року о 13:04:37 годин за реєстраційним записом №1001642.

Повернути у власність ОСОБА_4 частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%.

Визначити розмір статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, а саме у розмірі 286 175 000,00 грн., що розподіляється між учасниками в наступних розмірах:

-частка у розмірі 99,9992% у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний зава номінальною вартістю у розмірі 286 374 854,00 грн. є власністю ОСОБА_4 ;

-частка у розмірі 0,0008% (нуль цілих вісім десятитисячних відсотків статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю у розмірі 2 321,00 грн., є власністю ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» по 2270 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено протягом десяти днів.

Дані сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос», , адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Нижній Вал, 7-9;

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», , адреса місцезнаходження: Луганська обл., м. Лисичанськ, вул. Генерала Потапенка, буд. 500;

Треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, адреса місцезнаходження: місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 45-б офіс 1;

Треті особи: Лисичанська міська рада Луганської області, , адреса місцезнаходження: місто Лисичанськ, вулиця Грушевського,7 .

Суддя Н.О. Яровенко