КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2022 року м. Київ

Справа № 757/10634/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/1762/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва постановлену під головуванням судді Батрин О.В. 11 лютого 2020 року у м. Києві, у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальника та старшого державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо невжиття заходів по зверненню стягнення на кошти боржника у виконавчому провадженні,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, начальника та старшого державного виконавця Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів по зверненню стягнення на кошти боржника у виконавчому провадженні ВП 52260275, а саме невжиття передбачених законом заходів щодо звернення стягнення на кошти боржника в сумі 4500,00 євро, присуджених їй рішенням Європейського суду з прав людини від 02 червня 2016 року у справі №61561/08 ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України. У зв`язку з цим просила стягнути з ТОВ «Інститут економічних реформ» кошти у сумі 115000,00 грн, зобов`язати суб`єктів оскарження звернути стягнення на кошти боржника в сумі 4 500,00 євро та стягнути компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн (т.2 а.с.2-3). Уточнивши в подальшому вимоги скарги, заявник не підтримала вимоги щодо стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с.19-20).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Міністерства юстиції України та Печерського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві відмовлено (т.2 а.с.125-127).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року зазначену ухвалу скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.167-171).?

Постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2017 року залишено без змін (т.3 а.с.15-19).

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність начальника та старшого державного виконавця Печерського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів по зверненню стягнення на кошти боржника у виконавчому провадженні ВП 52260275.

Зобов`язано державного виконавця Печерського РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Валевського О.О. в порядку частини четвертої статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП 52260275 щодо виконання виконавчого листа у справі №757/10634/15-ц про стягнення з ТОВ на «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 115000,00 грн звернути стягнення на кошти боржника, які були стягнуті Департаментом ДВС Міністерства юстиції України за рішенням №61561/08 Європейського суду з прав людини в сумі 123472,19 грн у виконавчому провадженні ВП 53077555. У задоволенні інших вимог скарги відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що з часу відкриття виконавчого провадження (19 вересня 2016 року) у виконавчому провадженні державним виконавцем не вчинялись належні виконавчі дії щодо виконання рішення суду, винятком є винесення постанови про накладення арешту, з`ясування місця знаходження боржника, і лише на початку 2017 року державним виконавцем направлено платіжну вимоги щодо примусового списання грошових коштів з рахунку боржника та запити щодо отримання інформації про зареєстровані за ним транспортні засоби та про об`єкти інтелектуальної власності, вчинення яких здійснено за неодноразовими письмовими зверненнями стягувача до ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві та Міністерства юстиції України, що є підставою для часткового задоволення скарги (т.4 а.с.43-47).

На вказане судове рішення сторонами були подані апеляційні скарги, за результатами розгляду яких Київським апеляційним судом прийнято постанову від 02 лютого 2021 року, якою апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України задоволено частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.5 а.с.5-13).

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції вказав на те, що ухвала, якою частково задоволено скаргу на бездіяльність державного виконавця, не є за своєю суттю процесуальною ухвалою, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Апеляційний суд не врахував вимог ч.1 ст.374 ЦПК України та дійшов помилкового висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Таким чином, апеляційний суд вийшов за межі своєї компетенції, що потягло порушення норм процесуального права.

Таким чином, справа направлена на новий розгляд за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , Міністерство юстиції України правом на касаційне оскарження не скористалось.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції просила її скасувати та постановити нове судове рішення, яким:

- визнати протиправною бездіяльність заступника міністра юстиції з питань ДВС Шкляра С.В., директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., внаслідок якої не виконане рішення суду за рахунок коштів на спеціальному рахунку Міністерства юстиції, присуджених боржникові рішенням №61561/08, виданим 02 червня 2016 року ЄСПЛ у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України», в сумі 123472,19 грн (еквівалент 4,5 тис. євро);

- на виконання виконавчого листа у виконавчому провадженні ВП 52260275 у справі №757/10634/15-ц про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 115000 грн - звернути стягнення на кошти спеціального реєстраційного рахунку Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, на якому перебувають кошти боржника, присуджені за рішенням №61561/08, виданим 02 червня 2016 року ЄСПЛ у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України», в сумі 123472,19 грн (еквівалент 4,5 тис. євро).

Посилаючись на те, що суд безпідставно не врахував доводи скарги щодо незаконності бездіяльності саме заступника міністра юстиції з питань ДВС Шкляра С.В. та директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., внаслідок чого постановив ухвалу, яку неможливо виконати та захистити права її як стягувача. Оскільки суд фактично зобов`язав звернути стягнення на кошти, які повернуті до Державного бюджету. Скаржник вважала, що суд не виконав вказівки Верховного Суду щодо необхідності з`ясування дійсного місцезнаходження коштів, зазначаючи що насправді кошти залишаються на спеціальному реєстраційному рахунку Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (т.4 а.с.113-120).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т.4 а.с.129).

При новому розгляді справи ОСОБА_1 подані уточнення до прохальної частини апеляційної скарги, в яких вона просить постановити рішення про безспірне списання 115000 грн з єдиного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України та зарахування цих коштів на її рахунок в «ПриватБанк».

Однак, виходячи з положень ст.364 ЦПК України доповнення до апеляційної скарги можуть бути подані протягом строку на апеляційне оскарження. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. А отже подані ОСОБА_1 уточнення до прохальної частини апеляційної скарги, не підлягають розгляду апеляційним судом, тобто залишаються без розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду при новому розгляді справи 31 січня 2022 року скаржник ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просила про її задоволення. Після оголошення перерви в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду повідомлена під розписку, причини неявки суду не повідомила. Тому колегія суддів вважала за можливе завершити розгляд справи у її відсутність.

Представники Міністерства юстиції України - Колесник А.С. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає ухвалу суду в оскаржуваній частині законною і обґрунтованою, наголошувала на відсутності неправомірності дій посадових осіб Міністерства юстиції України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що у березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Редакційна рада», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут економічних реформ» про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням судового рішення (т.1 а.с.2-4).

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т.1 а.с.137-140).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 серпня 2016 року заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 ; стягнуто з ТОВ «Інститут економічних реформ» на її користь заробітну плату у розмірі 105000,00 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн /т.1 а.с.232-236/.

На підставі вказаного рішення 14 вересня 2016 року був виданий виконавчий лист № 757/10634/15-ц (т.2 а.с.108-109).

За заявою стягувача ОСОБА_1 і на підставі виконавчого листа Печерським РВ ДВС у м. Києві (змінено найменування на Печерське РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) 19 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52260275 (т.2 а.с.4, 106-107,110).

Однак, стягувач ОСОБА_1 листами від 15 червня 2016 року, 31 серпня 2016 року, від 27 вересня 2016 року, від 11 жовтня 2016 року, від 22 листопада 2016 року, 20 січня 2017 року, 27 січня 2017 року,від 01 лютого 2017 року, 02 лютого 2017 року, 13 лютого 2017 року, 14 лютого 2017 року зверталась до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України та ін., з заявами про накладення арешту на грошові кошти боржника ТОВ «Інститут економічних реформ», які були присуджені йому рішенням Європейського Суду з прав людини від 02 червня 2016 року у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» в розмірі 4500 Євро (т.2 а.с.5-7,9 32,61,68,70,89 т.3 а.с.27,28,33,36,38,39).

Матеріали справи містять копію рішення Європейського суду з прав людини від 02 червня 2016 року, яке має статус остаточного, у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» (заява № 61561/08), яким встановлено порушення ст. 10 Конвенції та зобов`язано державу-відповідача сплатити підприємству-заявнику 4500 Євро відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с.193-216 т.3 а.с.63-83,128-149). Також матеріали справи містять дані щодо виконання цього рішення ЄСПЛ (ВП53077555), з яких вбачається здійснення перерахування Державною казначейською службою України на рахунок Міністерства юстиції України грошових коштів в сумі 123472,19 грн для ТОВ «Інституту економічних реформ» в порядку виконання рішення ЄСПЛ у справі 61561/08. Розпорядженням державного виконавця №53077555/23-194 від 23 липня 2018 року вказані грошові кошти (123472,19 грн) були перераховані до загального фонду Державного бюджету на р/р0007 в ГУ ДКСУ у м. Києві. Обставини перерахування коштів до загального фонду держбюджету також підтверджуються платіжним дорученням №5739 від 23 липня 2018 року, де в призначенні платежу вказано «перерахування коштів до заг.фонду держбюджету України на підставі ч. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (р.ЄС61561/08 від 13.02.14; ТОВ «Ін-т екон.реформ» ВП53077555/23 », сума переказу - 123472,19 грн. У зв`язку з чим, виконавче провадження було закрито (т.2 а.с.217-220 т.3 а.с.59-62, 84-112, 124-127,150-180).

З листа Міністерства юстиції України від 13 жовтня 2016 року наданому ОСОБА_1 на її звернення вбачається, що в управлінні державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві на примусову виконанні перебувало провадження з примусового виконання про стягнення з ТОВ «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 грошових кошів за виконавчим листом виданим Печерським районним судом м. Києва від 19 серпня 2010 року №2-524-1-08 (в розмірі 61000 грн) та за виконавчим листом виданим Печерським районним судом м. Києва від 14 вересня 2016 року № 757/10634/15 (в сумі 115000 грн)(т.2 а.с.8).

Також у листах від 19 грудня 2016 року, 29 грудня 2016 року , від 16 січня 2017 року, від 13 лютого 2017 року, від 24 лютого 2017 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України роз`яснював, що для виконання рішення ЄСПЛ ТОВ «Інститут економічних реформ» має направити заяву із зазначенням номеру рахунку, на який має бути здійснено перерахування коштів присуджених в якості компенсації за порушене право, вказувались всі проведені державним виконавцем дії щодо виконання, як рішення ЕСПЛ, так і рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 (т.2 а.с.29,30,69,221,226 т. 3 а.с.41,42,43).

Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва у листах №1635 від 22 грудня 2016 року, від 16 січня 2017 року та від 14 лютого 2017 року повідомляв Управління державної виконавчої служби про всі вчинені дії здійснені в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого листа виданого Печерським районним судом м. Києва від 14 вересня 2016 року № 757/10634/15. Зокрема, вказано про відкриття виконавчого провадження 19 вересня 2016 року, направлення 19 вересня 2016 року запитів для виявлення майна боржника ТОВ «Інститут економічних реформ», накладення арешту на майно божника постановою від 11 жовтня 2016 року, встановлення відсутності об`єктів нерухомого майна та транспортних засобів у власності боржника, виявлення рахунку в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та відсутність коштів на ньому, направлення вимог боржнику щодо проведення виконавчих дій та виходу державного виконавця за місцем знаходження боржника, які не дали результатів, боржник відсутній (т.2 а.с.63-64,79-80,84-84,93-94)

Матеріали справи також містять копії здійснених державним виконавцем запитів, викликів, постанов та актів виходу за місцем знаходження божника (т.2 а.с.73-74, 76-77, 92,95-107/. Державний виконавець Печерського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Валевський О.О. звернувся до суду з поданням від 5 квітня 2017 року за №1635/19 про зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства України перерахувати кошти, яке надійшло до суду 6 квітня 2017 року, вх. № 41376 (т. 3 а.с.200-203). Однак, дані про результати розгляду цього подання в матеріалах справи відсутні.

У листах від 16 січня 2017 року, 24 лютого 2017 року Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повідомив, що кошти знаходяться на спеціальному реєстраційному рахунку Департаменту ДВС, а тому не допускається виплата стягувачу стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження») (т. 2 а.с.57-58,223).

Матеріали справи містять копію платіжної вимоги № 1635/19 від 12 січня 2017 року, згідно з якою Печерський РВ ДВС м. Києва зобов`язав ТОВ «Інститут економічних реформ» здійснити виплату в розмірі 126750 грн на рахунок Державної казначейської служби в порядку виконання виконавчого листа виданим Печерським районним судом м. Києва від 14 вересня 2016 року № 757/10634/15 (т.2 а.с.90-91).

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За приписами ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

В порядку ч.5 ст.47 цього Закону не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 51 цього Закону).

Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких такі суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником в іншому виконавчому провадженні).

Згідно з ч. 7 цієї статті у разі якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, такі суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових сум.

Згідно з положеннями ст. 53 вказаного Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку.

Готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих.

На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти, що перебувають на рахунках у банках та інших фінансових установах, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.

За ухилення від виконання розпоряджень виконавця особа, в якої перебуває майно боржника, несе відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції , оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті «б» цієї частини, відкриває виконавче провадження.

2. Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Статтею 9 цього Закону визначено, що якщо встановити місцеперебування (місцезнаходження) Стягувача - фізичної особи неможливо, а також у разі смерті

Стягувача - фізичної особи чи реорганізації або ліквідації Стягувача - юридичної особи сума відшкодування перераховується на депозитний рахунок державної виконавчої служби. Аналогічна процедура застосовується у випадку, передбаченому частиною другою статті 7 цього Закону.

2. Сума відшкодування, яка знаходиться на депозитному рахунку

державної виконавчої служби, перераховується:

а) на рахунок Стягувача після подання ним відповідної заяви;

б) на рахунки спадкоємців Стягувача - фізичної особи після подання ними належним чином оформлених документів, які надають їм право на отримання спадщини;

в) на рахунок правонаступника реорганізованого Стягувача - юридичної особи після подання ним належним чином оформлених документів, які підтверджують його правонаступництво;

г) на рахунки засновників (учасників, акціонерів) ліквідованого Стягувача - юридичної особи після подання ними рішень суду, які підтверджують їхній статус засновників (учасників, акціонерів) ліквідованого Стягувача - юридичної особи

на момент ліквідації та визначають частку відшкодування, що належить до виплати кожному із засновників (учасників, акціонерів).

3. Протягом трьох днів з моменту перерахування на депозитний рахунок державної виконавчої служби суми відшкодування державна виконавча служба повідомляє про це Стягувача.

З наведених обставин справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 серпня 2016 року стягнуто з ТОВ «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 105000,00 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. На підставі вказаного рішення 14 вересня 2016 року був виданий виконавчий лист № 757/10634/15-ц. За заявою стягувача ОСОБА_1 і на підставі вказаного виконавчого листа Печерським РВ ДВС у м. Києві 19 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження № 52260275. В ході виконавчого провадження майна та грошових коштів у боржника не виявлено, крім грошових коштів стягнутих на його користь з держави рішенням ЄСПЛ в розмірі достатньому для здійснення погашення заборгованості перед скаржником у даній справі.

У даному випадку ТОВ «Інститут економічних реформ» є боржником за виконавчим провадженням № 52260275 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 та одночасно стягувачем за виконавчим провадження № 53077555 щодо присудження з держави України на користь ТОВ «Інститут економічних реформ» грошової суми у розмірі 123472,19 грн.

Тому, у даному випадку, відповідно ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» можливе звернення стягнення на кошти боржника ТОВ «Інститут економічних реформ» за рішенням ЄСПЛ для виконання рішення суду про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

При цьому виходячи з положень ч. 2 ст. 7 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення ЄСПЛ.

Державний виконавець Печерського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Валевський О.О. звертався до суду з поданням від 05 квітня 2017 року за № 1635/19 про зобов`язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства України перерахувати кошти (т. 3 а.с. 200-203).

Разом з тим, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно до положень ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен був звернутись з поданням про звернення стягнення на грошові кошти (а не зобов`язання перерахувати кошти) стягнуті на користь ТОВ «Інститут економічних реформ» за рішенням ЄСПЛ, для виконання рішення про стягнення коштів з ТОВ «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 .

Не вчинення в належний спосіб державним виконавцем виконавчих дій призвело до невиконання рішення суду на користь ОСОБА_1 та зарахування стягнутих за рішенням ЄСПЛ коштів на користь боржника до Державного бюджету України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання неправомірною бездіяльності начальника та старшого державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо невжиття заходів по зверненню стягнення на кошти боржника у виконавчому провадженні ВП 52260275.

В цій частині ухвала суду першої інстанції сторонами не оскаржується, вказані висновки суду не спростовуються і апеляційний суд не вбачає в цій частині судового рішення неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, які б давали підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

У вимогах апеляційної скарги ОСОБА_1 , просить визнати протиправною бездіяльність заступника міністра юстиції з питань ДВС Шкляра С.В., директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., внаслідок якої не виконане рішення суду за рахунок коштів на спеціальному рахунку Міністерства юстиції, присуджених боржникові рішенням №61561/08, виданим 02 червня 2016 року ЄСПЛ у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України», в сумі 123472,19 грн (еквівалент 4,5 тис. євро).

Разом з тим, при зверненні до суду зі скаргою від 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 просила про визнання бездіяльності Міністерства юстиції України без конкретизації посадових осіб, посилаючись виключно на обставини невиконання рішення про стягнення коштів на її користь (т.1 а.с.2-3).

У скарзі від 12 січня 2017 року ОСОБА_1 був визначений склад суб`єктів оскарження: директор Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., начальник Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Коблош О.Й., старший державний виконавець Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Журба Т.В. У вимогах скарги в цій редакції скаржник просила визнати бездіяльність цих осіб.

А в поясненнях від 13 серпня 2019 року ОСОБА_1 просила визнати незаконною бездіяльність: державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Київ Валевського О.О.; начальника Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Київ Коблоша О.Й., директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., заступника Міністра юстиції України Шкляра С.В.

А отже питання правомірності діяльності/бездіяльності заступника міністра юстиції з питань ДВС Шкляра С.В. були поставлені перед судом у спосіб не визначений процесуальним законом, тобто не у скарзі при зверненні до суду, яка і становила предмет розгляду. При цьому з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції не досліджував це питання, тобто воно не було предметом розгляду суду першої інстанції, а тому на підставі ч. 6 ст.367 ЦПК України вказане питання не може становити і предмет апеляційного перегляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо невірності висновків суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В., то суду слід виходити з вимог скарги, заявлених на стадії розгляду справи судом першої інстанції. А саме у скарзі ОСОБА_1 вказує на бездіяльність цієї особи, яка полягала у невжитті заходів щодо накладення арешту на грошові кошти присуджені боржнику за рішенням ЄСПЛ. Однак, накладення арешту на грошові кошти, стягнуті за рішенням ЄСПЛ, що перебували на спеціальному реєстраційному рахунку Департаменту ДВС, не передбачено чинним законодавством. При цьому, відсутність арешту на ці грошові кошти, не перешкоджала примусовому зверненню стягнення на ці кошти.

Задовольняючи вимоги скарги суд першої інстанції зобов`язав державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Валевського О.О. в порядку ч. 4 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні ВП 52260275 щодо виконання виконавчого листа у справі № 757/10634/15-ц про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут економічних реформ» на користь ОСОБА_1 115000 грн звернути стягнення на кошти боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут економічних реформ», які були стягнуті Департаментом ДВС Міністерства юстиції України за рішенням № 61561/08 Європейського суду з прав людини в сумі 123472,19 грн у виконавчому провадженні ВП 53077555.

Тобто судом першої інстанції задоволена вимога заявлена ОСОБА_1 у скарзі в редакції від 12 січня 2017 року. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що звернення стягнення має відбуватись в порядку передбаченому положеннями ч. 4 ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» тобто на підставі ухвали суду, що у свою чергу передбачає звернення державного виконавця.

Доводи апеляційної скарги про неможливість виконання ухвали суду в такому вигляді з огляду на обставини повернення коштів до Державного бюджету не приймаються до уваги суду з огляду на те, що ці твердження скаржника є досить суперечливими. Так, скаржник вказує на фальсифікацію платіжного доручення про повернення коштів, так як в ньому вказана інша дата рішення ЄСПЛ. Однак, окрім дати рішення ЄСПЛ, у платіжному дорученні вказано його номер та особу на користь якої проводилось стягнення. Отже саме по собі невірне зазначення дати ухвалення рішення ЄСПЛ не свідчить про його фальсифікацію та про спростування даних, які ним підтверджуються. А обставини повернення коштів до Державного бюджету можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання про звернення стягнення.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, в межах вимог скарги, дав належну оцінку всім доводам і запереченням осіб, вірно застосував норми чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою та не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі, тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 23 лютого 2022 року.