Ухвала

11 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 757/35026/20-ц

провадження № 61-2063ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Київстар», Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (далі - ТОВ «СС Лоун»), Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПОЗИКА», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІФОЮ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є ГРОШІ КОМ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Нові Кредити», Товариства з обмеженою відповідальністю «Містер Мані», Товариства з обмеженою відповідальністю «СОС Кредит», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтаргет», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арагон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі», Товариства з обмеженою відповідальністю «Центрокредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Київстар» (далі - ПАТ «Київстар»), Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2020 року вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «СС ЛОУН», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Київстар», АТ КБ «ПриватБанк», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних виділено в окреме провадження.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що була споживачем послуг декількох фінансових організацій, у тому числі, ТОВ «СС ЛОУН». 11 березня 2020 року невідома особа заволоділа її sim-картою мобільного оператора «Київстар», отримала доступ до акаунта в системі «Приват24», електронної пошти та облікових записів (особистих кабінетів) на сайті ТОВ «СС ЛОУН», з 11 березня 2020 року до 24 березня 2020 року невідомою особою було оформлено онлайн-кредити на її ім`я, а 16 травня 2020 року їй у месенджері Viber особа, як працівник ТОВ «СС ЛОУН», надала файл з укладеним від її імені договору.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просила визнати дії ТОВ «СС ЛОУН» такими, що вчинені із застосуванням нечесної підприємницької практики, та такими, що порушують її права як споживача; визнати недійсним договір від 19 березня 2020 року № 1649994, укладений між ними.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2020 року - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не надала достатніх доказів, які б свідчили, що вона не укладала 19 березня 2020 року електронний кредитний договір з ТОВ «СС ЛОУН». Апеляційний суд також зазначив, що без процедури реєстрації та ідентифікації в ІТС ТОВ «СС ЛОУН», без здійснення входу на сайт ТОВ «СС ЛОУН» за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, без ідентифікації та верифікації позивачки, без підписання кредитного договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором кредитний договір між позивачкою та ТОВ «СС ЛОУН» не був би укладений. Натомість матеріали справи свідчать про послідовність проведених дій позивачкою з метою укладення електронного кредитного договору. Оспорюваний електронний кредитний договір містить ідентифікуючі дані позичальника (прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження, номер мобільного телефону, Е-mail, номер паспорта, дату його видачі та назву органу, що видав паспорт, РНОКПП, адресу проживання).

Апеляційний суд зазначив, що позивачкою не надано доказів, які б свідчили, що вона повідомляла правоохоронні органи про зникнення у неї документів, які містять вищезазначені дані, що унеможливлювало б укладення оспорюваного електронного кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про наявність кримінального провадження про скоєння невідомими особами злочину щодо позивачки, оскільки відкриття кримінального провадження не дає підстав для визнання укладеного електронного кредитного договору недійсним.

У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Ця справа є справою про захист прав споживачів, без зазначення ціни позову.

Справа також не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд дав оцінку та врахував предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, предмет касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявник посилається на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зазначаючи, що касаційна скарга, на його думку, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Проте таке посилання є формальним, без належного обґрунтування.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі (Golder v. the United Kingdom) «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Київстар», Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про захист прав споживачів, визнання недійсним договору та захист персональних даних відмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали надіслати заявникам.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

Г. І. Усик