судді Чернівецького апеляційного суду Кулянди Мирослави Іванівни
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2021 року,
12 квітня 2022 року м. Чернівці
справа № 725/1677/21
У березні 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом.
Просив суд поділити спільне майно подружжя та виділити у власність: ОСОБА_5 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальної площею 86,2м2, житловою площею 53,4м2, вартістю 840 000 гривень та 1/2 частину гаражного боксу (автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 14,0м2, вартістю 83 500 гривень; ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 86,2м2, житловою площею 53,4м2, вартістю 840 000 гривень та 1/2 частину гаражного боксу( автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 14,0м2, вартістю 83 500 гривень.
Визнати кошти в сумі 35 293 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 976 910 гривень 24 коп., отримані за договорами позики укладеними 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_5 і ОСОБА_2 .
Здійснити поділ у рівних частках по 1/2 частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , не повернутих спільних боргових зобов`язань на придбання квартири АДРЕСА_1 і гаража АДРЕСА_3 в сумі 32 293 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 893 870,24 гривень, отриманих за договорами позики укладеними 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Вирішити питання про судові витрати.
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08 грудня 2021 року позов про поділ майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 86,2 м2, житловою площею 53,4 м2, вартістю 840 000 (вісімсот сорок тисяч ) гривень, та Ѕ частину гаражного боксу (автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 14,0 м2, вартістю 83 500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) гривень.;

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 86,2 м2, житловою площею 53,4 м2, вартістю 840 000 (вісімсот сорок тисяч ) гривень, та Ѕ частину гаражного боксу (автостоянки) №5/ІХ в житловому будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 14,0 м2, вартістю 83 500 (вісімдесят три тисячі п`ятсот) гривень;

Визнано кошти в сумі 35 293,00 (тридцять п`ять тисяч двісті дев`яносто три) доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ складає 976 910,24 гривень, отримані за договорами позики укладеними 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_5 і ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 квітня 2022 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про визнання коштів в сумі 35 293 доларів США спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_5 і ОСОБА_2 скасовано. У задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Вважаю, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що відповідно до розписок від 10 лютого 2013 року та від 28 жовтня 2016 року, які наявні в матеріалах справи ОСОБА_5 отримав у борг від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 гроші в сумі 23 293 долари США та відповідно 12000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою. У вказаних розписках зазначено мету надання позики, для придбання квартири та проведення ремонту в ній.

Факт використання грошових коштів саме для придбання нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та проведення ремонту у придбаній за час шлюбу квартирі сторін підтверджено наданими позивачем належними та допустимими доказами, а саме накладним та квитанціями на придбані будівельні матеріали, які використовувалися для ремонту квартири й відповідно отримані позивачем грошові кошти були використані саме в інтересах сім`ї, що спростовує доводи апелянта про те, що позивач не надав доказів використання грошових коштів в інтересах сім`ї.

Будь-яких належних і допустимих доказів на спростування зазначених вище обставин ОСОБА_2 не надано, а також нею не спростовано факту використання ОСОБА_5 отриманих у борг грошових коштів на власні потреби.

Слід зазначити, що по суті вимога щодо визнання коштів, отриманих за договорами позики укладеними 10 лютого 2013 року та 28 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спільним сумісним борговим зобов`язанням ОСОБА_5 і ОСОБА_2 є підставою позовної вимоги про поділ квартири, а рішення суду у вказаній частині ОСОБА_2 не оскаржується.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що грошові кошти були отримані та використані ОСОБА_5 саме в інтересах сім`ї, а тому відповідно до положень ст. 65 СК України договір позики створює обов`язки для другого з подружжя оскільки майно, одержане за договором (грошові кошти), було використано саме в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

За таких обставин у суду апеляційної інстанції не було підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині.

Суддя Чернівецького

апеляційного суду М.І. Кулянда