ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/136/22 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника апелянта, ФОП ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2021 року (ухвалене суддею Вийванком О.М., повний текст якого складено 01 листопада 2021 року) у цивільній справі №607/12384/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення частини одержаної гарантійної суми згідно договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, предмет яких був змінений під час судового розгляду, ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь штраф у розмірі 7 070,00, що є еквівалентом станом на 11.01.2021 - 250 доларів США по курсу НБУ, тобто 25% одержаної гарантійної суми згідно з п. 3.1 Договору про намір купівлі-продажу від 08.02.2019 та судові витрати, оскільки в порушення зобов`язань ОСОБА_2 , як продавець, не прибув в обумовлену у договорі дату, а саме 15.02.2019 для укладення договору купівлі-продажу нерухомості, та відмовився від продажу вказаної квартири, що також встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.10.2020 року у справі №607/25869/19, яке набрало законної сили.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 кошти в розмірі 6 740,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 732,28 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.10.2021 року.

Мотивуючи апеляційну скаргу вказує на те, що порушення зобов`язань, визначених попереднім договором, відбулось не з його вини, а тому вважає недоцільним стягнення з нього штрафу, оскільки від укладення основного договору відмовилась саме ОСОБА_3 .

Крім цього вважає, що договір про намір купівлі-продажу від 08.02.2019 року, в контексті вимог статей 635, 657, 220 ЦК України є нікчемним, оскільки такий нотаріально не посвідченний та з урахуванням факту неукладення основного договору, усі зобов`язання за попереднім договором вважає припиненими.

Від ФОП ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який був підтриманий ним в судовому засіданні, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що невиконання умов договору відбулося з вини ОСОБА_2 . Вказане встановлено рішенням Тернопільського районного суду, яке відповідачем не оскаржувалось та виконане, а тому в даному випадку має місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 25% від 26960,00 грн, що становить 6740,00 грн.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Ороновська О. підтримала апеляційну скаргу, з мотивів зазначених у ній та просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Крім цього заперечила відзив ФОП ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення учасників процесу, переглянувши справу за наявними в ній доказами колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_1 з 29.08.2016 є фізичною - особою підприємцем, який здійснює підприємницьку діяльність, вид діяльності: агенція нерухомості, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб № від 06.05.2019 та витягом з реєстру платників єдиного податку № 407 від 01.12.2017.

04.02.2019 Агенцієя нерухомості «Вісон» в особі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір № 1400, предметом якого було надання замовнику комплексу послуг із пошуку підходящого варіанту нерухомості.

08.02.2019 між ОСОБА_2 (продавцем), ОСОБА_3 (покупцем) та Агенцією нерухомості «Вісон» в особі ОСОБА_1 було укладено договір про намір купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 1.1. вищевказаного договору, предметом договору є угода сторін, відповідно до якої продавець має намір продати, а покупець придбати майно, яке знаходиться у власності (розпорядженні), що являє собою однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.2. договору передбачено, що покупець передає, а продавець отримує гарантійну суму, яка становить 26960 гривень, що еквівалентно 1000 доларів США, згідно даних курсу НБУ станом на 08.02.2019 із розрахунку 26,96 гривень за 1 долар США. Гарантійна сума є формою забезпечення виконання покупцем зобов`язань за цим договором і підлягає поверненню або коригуванню вартості продажі на цю суму під час укладення договору купівлі-продажу вказаної нерухомості, окрім випадків, передбачених пунктом 3.2 цього договору.

Відповідно до пункту 1.3 договору об`єкт нерухомості належить ОСОБА_2 згідно Довідки №200 від 07 листопада 2018 року споживчого житлово-будівельного кооперативу «Калина плюс» про оплату у повному обсязі щодо фінансування будівництва однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на третьому поверсі загальною площею 42,3 кв. м.

Відповідно до підпункту в) пункту 2.1. договору продавець зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу вказаної нерухомості до 15 лютого 2019 року за ціною 776448 гривень, що еквівалентно 28800 доларів США, згідно даних курсу НБУ станом на 08 лютого 2019 року, із розрахунку 26,96 гривень за долар США.

Згідно з підпунктом а) пункту 2.2. покупець зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу вказаної нерухомості до 15 лютого 2019 року за ціною 776448 гривень, що еквівалентно 28800 доларів США, згідно даних курсу НБУ станом на 08 лютого 2019 року із розрахунку 26,96 гривень за 1 долар США.

Підпунктом б) пункту 2.2. сторони погодили, що покупець зобов`язаний оплатити за надані послуги агенції нерухомості у сумі, що становить 21568, що еквівалентно 800 доларів США, згідно даних курсу НБУ станом на 08 лютого 2019 року із розрахунку 26,96 гривень за 1 долар США.

Відповідно до п. 3.1 Договору, у випадку повного чи часткового невиконання умов даного договору продавцем, він зобов`язується в одноденний термін повернути гарантійну суму, одержану відповідно до п. 1.2. цього договору, та сплатити штраф у розмірі одержаної гарантійної суми, який розподіляється із розрахунку: 75% покупцю і 25% агенції нерухомості, в рахунок компенсації матеріальних та моральних витрат за проведену роботу з підготовки, експертизи документів, оцінки об`єкту, реклами та втраченого часу, тощо.

Згідно п. 3.2. у випадку невиконання умов даного договору покупцем гарантійна сума, одержана відповідно до п. 1.2. цього договору йому не повертається, а ділиться в рівних частках між продавцем та агенцією нерухомості.

Пунктом 4.1 сторони погодили, що договір набирає чинності після його підписання.

Так, на виконання пункту 1.2. договору позивач ОСОБА_3 передала відповідачу ОСОБА_2 гарантійну суму у розмірі 26960,00 грн, що еквівалентно 1000 доларів США, згідно даних курсу НБУ станом на 08.02.2019, із розрахунку 26,96,00 грн за долар США.

Однак, в порушення зобов`язань продавець - відповідач ОСОБА_2 , не прибув в обумовлену у договорі дату, а саме, 15.02.2019 для укладення договору купівлі-продажу нерухомості та відмовився від продажу квартири.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28.10.2020, та постанови Тернопільського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі № 607/25869/19, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 26 960 грн. та 768,40 грн. судового збору і витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.

Вказаними судовими рішеннями, встановлено обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 84 ЦПК України, не підлягають доказуванню, зокрема, що отриманні ОСОБА_2 від ОСОБА_3 кошти у розмірі 26960 грн є авансом і підлягають поверненню, відповідно до п. 3.1 договору про намір купівлі-продажу від 08.02.2019. В порушення зобов`язань ОСОБА_2 не прибув в обумовлену у договорі дату, а саме 15 лютого 2019 року для укладення договору купівлі-продажу нерухомості, та відмовився від продажу квартири. Доводи ОСОБА_3 , що позивач ввів в оману сторони про наявність документів на право власності на квартиру є надуманими, оскільки в самому договорі відсутня інформація про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що невиконання умов договору відбулося з вини ОСОБА_2 , оскільки він не прибув в обумовлену у договорі дату, а саме 15 лютого 2019 року для укладення договору купівлі-продажу нерухомості та відмовився від продажу квартири, що в свою чергу є підставою для настання відповідальності передбаченої п.3.1 договору про намір купівлі-продажу від 08.02.2019 року, тому в даному випадку мають місце порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмір 25% від 26960,00 грн, що становить 6 740,00 грн.

З таким висновоком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки передбачені договором або законом, а саме: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Встановивши, що невиконання умов договору про наміри відбулося з вини ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для його відповідальності, передбаченої пунктом 3.1 вказаного договору.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, з приводу того, що порушення зобов`язань, визначених попереднім договором, відбулось не з його вини, так як факт порушення зобов`язань, за даним договором саме ОСОБА_2 встановлено рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2020 року та постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі №607/25869/19, яким на підставі пункту 3.1 договору про наміри купівлі-продажу з ОСОБА_2 було стягнуто одержану ним гарантійну суму.

Також є вірним висновок суду, що договір про намір купівлі-продажу від 08.02.2019 містить чіткі, зрозумілі та однозначні умови щодо вартості послуг, моменту, з настанням якого у замовника виникає обов`язок сплатити вартість послуг, а також умови про розмір неустойки (штрафу) та з урахуванням того, що підписуючи договір про намір купівлі-продажу від 08.02.2019, ОСОБА_2 погодився з усіма його умовами, заперечень щодо цих умов не заявляв, позивачем не було подано доказів недійсності договору чи його невідповідності вимогам закону.

Доводи апелянта про те, що укладений 8 лютого 2019 року договір про наміри купівлі-продажу є не укладеним та не породжує жодних зобов`язань, оскільки він відповідно до вимог статтей 635, 657 ЦК України не був нотаріально посвідчений не спростовують висновки суду, тому що вказаний договір не є попереднім договором у розумінні статті 635 ЦК України, а письмовим договором згідно якого сторони взяли на себе відповідальність у разі його невиконання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Таким чином стягнення грошових коштів із відповідача пов`язується не тільки із порушенням ним договірих умов, а й також із його недобросовісною поведінкою.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 2 вересня 2019 року у справі №911/1274/18с колегією суддів оцінюються критично, оскільки у вказаній справі було встановлено факт укладення попереднього договору (нотаріально посвідченого ) та підстави не укладення основного договору, тобто спірні правовідносини у цих справах не є подібними.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку, так як постановлена у малозначній справі.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: