П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/4595/19

Провадження № 22-ц/4815/573/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Харечко С.П.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 17 год. 35 хв. 21.09.2021 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 24 вересня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач1 Головне управління Національної поліції в Рівненській області;

відповідач2 Державна казначейська служба України;

представники учасників справи:

позивача адвокат Харчук Василь Іванович;

відповідач1 ОСОБА_2 ;

відповідача2 ОСОБА_3 ;

за участі: представника Державної казначейської служби України Клімкович Яни Йосипівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Рівненського міського суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Рівненській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, де з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 19 жовтня 2020 року просила суд стягнути шляхом безспірного списання коштів Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку на її користь 670 000, 00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що у вересні 2005 року щодо неї було порушено кримінальну справу № 24-243 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Постановою старшого слідчого ОВС відділення «ОЗ» СВ УМВС України в Рівненській області від 21 вересня 2005 року відносно неї обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Зазначає, що вироком Рівненського міського суду від 11 серпня 2014 року кримінальну справу відносно неї закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. За текстом вироку визнано доведеним вчинення нею злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Однак ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 березня 2015 року вирок Рівненського міського суду від 11.08.2014 року було скасовано, а справу направлено прокурору Рівненської області для організації додаткового розслідування. В ході додаткового розслідування постановою від 24 листопада 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у її діях складу злочину. Тому вона перебувала під слідством і судом з 21 вересня 2005 року по 24 листопада 2016 року, тобто 11 років і 2 місяці або сумарно 134 місяці. Вважає, що була позбавлена права вільного пересування, зазнавала душевних хвилювань та переживань, а тому має право на відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 804 000 гривень моральної шкоди.

У поданій апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, покликалася на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав установленими.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про хибність тверджень суду щодо завдання позивачу страждань у зв`язку із закриттям кримінального провадження за відсутності в діях складу кримінального правопорушення. Не погоджуючись із цим висновком, заявник вказує, що підстава, на яку покликається суд, - норма ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до ст. 2 цього Закону передбачає лише право на відшкодування шкоди, тоді як сам факт її завдання необхідно довести належними і допустимими доказами. Тобто судом неправильно застосовано положення Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", а також ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Більше того, матеріали справи не містять будь-яких рішень чи постанов, де було в зазначено, які дії працівників правоохоронних органів були протиправними, принижували честь та гідність ОСОБА_1 або іншим чином негативно впливали би на її стан.

Заявник звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення протиправності органу досудового розслідування, прокуратури, СБУ, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди. Тому вважає, що задоволення позову не ґрунтується на обставинах справи і вимогах закону, адже доказування не може бути мотивоване припущеннями, суб`єктивними твердженнями ОСОБА_1 .

При цьому зважав на те, що при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен виходити із засад розумності, виваженості і справедливості, що відповідає змісту рішень Європейського суду з прав людини у справах "Тома проти Люксембургу", "Калюк проти Франції" та "Недбала проти Польщі". Покликається на те, що сам факт визнання порушеного права є адекватним способом для згладжування страждань та справедливої сатисфакції. Тобто сам факт ухвалення виправдувального вироку складає достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування моральної шкоди, що узгоджується із рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Перна проти Італії" та "Білуха проти України".

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийнявши нове про відмову у задоволенні ОСОБА_1 її вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки кримінальне провадження, у якому ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд і пред`явлено обвинувачення, після закриття провадження у справі місцевим судом та скасуванням цього вироку апеляційним судом і направленням для додаткового розслідування, закрито в ході додаткового розслідування з підстав відсутності у діях обвинуваченої ознак складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

При вирішенні спірних відносин судом ураховано характер і обсяг страждань, яких зазнала ОСОБА_1 , тяжкість вимушених змін у її життєвих та суспільних відносинах, час і зусилля для відновлення попереднього стану, тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження - 11 років 2 місяці (сукупно - 134 місяці), а також взято до уваги засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості. Тому суд прийшов до переконання, що довготривалі правовідносини, що склалися між сторонами, об`єктивно свідчать про глибокі душевні страждання позивача, які завдали їй моральної шкоди, розмір якої визначено у 804 000 гривень.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, у вересні 2005 року щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 24-243 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

Постановою старшого слідчого ОВС відділення «03» СВ УМВС України в Рівненській області від 21 вересня 2005 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Вироком Рівненського міського суду від 11 серпня 2014 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. За його змістом визнано доведеним вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.?

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 24 березня 2014 вирок Рівненського міського суду від 11 серпня 2014 року скасовано, а справу направлено прокурору Рівненської області для організації додаткового розслідування.

В ході додаткового розслідування постановою слідчого СУ ГУНП в Рівненській області від 24 листопада 2016 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 ознак складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України

Отже, ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з 21 вересня 2005 року по 24 листопада 2016 року, тобто 11 років 2 місяці, або разом - 134 місяці.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 804 000 гривень моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Європейський суд з прав людини зазначав, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62).

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15 роз`яснено, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дало суду законні підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні відносин має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, які діють на час розгляду справи.

При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 644/9923/18, від 24 лютого 2020 року у справі № 405/6920/16, від 20 грудня 2019 року у справі № 465/5299/15-ц, від 11 жовтня 2019 року у справі 757/53996/17.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 6 000 грн., а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди становить 804 000 грн. (6000 грн. Х 134 місяці = 804 000 грн.).

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права, то з ними погодитися не можна через те, що вони спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про відсутність будь-яких доказів, які свідчили би про незаконність дій, бездіяльності чи рішень органів досудового розслідування, адже сам факт закриття кримінального провадження 24 листопада 2016 року з міркувань відсутності інкримінованих складів злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, після скерування справи судом апеляційної інстанції для організації додаткового слідства є підставою в силу вимог закону - п.2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Так само необґрунтованими є посилання автора апеляційної скарги на відсутність доказів про заподіяння ОСОБА_1 моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення протиправності органу досудового розслідування, прокуратури, СБУ, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди.

Так, згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Як убачається, судом попередньої інстанції на підставі сукупності наданих доказів, які містяться в матеріалах справи і ним оцінені, правильно враховано характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, що були потрібні для відновлення попереднього стану, тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо неї (134 місяці). При цьому взято до уваги засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, що у взаємозв`язку з обставинами справи об`єктивно вказували на глибокі душевні страждання ОСОБА_1 . Тобто обґрунтованим є висновок суду про те, що внаслідок завдання позивачу моральної шкоди у зв`язку з безпідставним перебуванням під слідством та судом на її користь підлягала відшкодуванню моральна шкода у розмірі 804 000 грн.

Не погоджується колегія суддів через їх необґрунтованість і з твердженнями заявника про неврахування рішень Європейського суду з прав людини у справах "Тома проти Люксембургу", "Калюк проти Франції" та "Недбала проти Польщі", "Перна проти Італії" та "Білуха проти України".

Решта доводів також не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому апеляційним судом відхиляються.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 19.04.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків