Справа № 727/1183/22
Провадження № 4-с/727/8/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого-судді: Одовічен Я.В.

за участю секретаря: Філатової К.А.

скаржника: ОСОБА_1

державного виконавця:Сеника І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, Хотинський відділ Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, державного виконавця Сеника Івана Феодосійовича на бездіяльність державного виконавця , -

ВСТАНОВИВ :

14.02.2022 року стягувач звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Посилалася на те, що на виконанні у державного виконавця Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сеник І.Ф. знаходилось виконавче провадження №61668638 з примусового виконання виконавчого листа №727/9718/19, виданого 17.03.2019 року Шевченківським районним судом м.Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання правової допомоги від 26.03.2018 року в сумі 22394 грн. 80 коп., штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 2239 грн. 48 коп., а всього на суму 24634 грн. 28 коп. та судовий збір у розмірі 283 грн. 39 коп.

12.02.2022 року їй стало відомо, що 28.01.2022 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №61668638 у зв`язку зі смертю боржника, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вважає такі дії державного виконавця незаконними, а прийняту ним постанову про закінчення виконавчого провадження неправомірною.

Зокрема, закінчення виконавчого провадження без належних правових підстав грубо порушує права стягувача на неупереджене, ефективне, своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Вказувала на те, що після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Смерть фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2022 року державним виконавцем було винесено на підставі п.3 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з смертю ОСОБА_2 .

Зазначила, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, оскільки не пов`язані з особистими немайновими правами особи.

Однак, державним виконавцем не було вчинено жодних дій щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну померлого боржника як сторони виконавчого провадження її спадкоємцями, правонаступником, зокрема встановлення осіб спадкоємців після смерті боржника, а тому постанова про закриття виконавчого провадження була винесена передчасно.

Просила визнати неправомірними дії державного виконавця Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сеник І.Ф. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №61668638 від 28.01.2021 року; скасувати постанову державного виконавця Сеника І.Ф. про закінчення виконавчого провадження №61668638 від 28.01.2022 року.

Також просила зобов`язати Хотинський відділ Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження №61668638 та звернутися до суду з заявою про заміну сторони правонаступником, зупинити виконавчі провадження до розгляду судом заяви. Стягнути понесені витрати на правничу допомогу у сумі 5000 гривень.

Представником Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було подано заперечення на скаргу. У запереченнях відділ ДВС із вимогами скарги не погодився та вважав її необґрунтованою.

Зазначив, що виконавчими діями з боржника ОСОБА_2 стягнуто та перераховано ОСОБА_1 4549 гривень. Залишок боргу становить 20368 грн. 48 коп.

Стягувач ОСОБА_1 , володіючи інформацією про смерть боржника ОСОБА_2 , не скористалась своїми процесуальними правами та не зверталась до суду з заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Просив відмовити у задоволенні скарги.

Ухвалою суду від 15.02.2022 року скаргу було призначено до судового розгляду.

Також, ухвалою суду від 15.04.2022 року вимогу скарги «зобов`язати Хотинський відділ Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження №61668638 та звернутися до суду з заявою про заміну сторони правонаступником, зупинити виконавчі провадження до розгляду судом заяви» за заявою ОСОБА_1 було залишено без розгляду.

Скаржниця у судовому засіданні скаргу підтримала та підтвердила, викладені в ній обставини. Просила скаргу задовольнити.

Державний виконавець Сеник І.Ф. у судовому засіданні заперечував проти скарги. Вказував на те, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2022 року була скасована, а тому вважає, що провадження по скарзі слід закрити.

Заслухавши вступне слово скаржниці, державного виконавця, дослідивши письмові докази провадження, а також враховуючи положення ч.2 ст.450 ЦПК України, у відповідності до яких неявка учасників виконавчого провадження, не перешкоджає розгляду скарги, а також на підставі вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з поданої до суду скарги, скаржниця по виконавчому провадженню вважає, що її права були порушені, оскільки державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61668638 від 28.01.2022 року.

Як було встановлено судом, на примусовому виконанні у Хотинському районному відділі ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №61668638 щодо примусового виконання виконавчого листа №727/9718/19, виданого Шевченківським районним судом м.Чернівці 17.03.2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання правової допомоги від 26.03.2018 року у сумі 22394 грн. 80 коп., штраф за несвоєчасне виконання зобов`язань у сумі 2239 грн. 48 коп., а всього на суму 24634 грн. 28 коп.

Вказане виконавче провадження було відкрито постановою начальника відділу ДВС від 30.03.2020 року (а.с.25-26).

31.03.2020 року у межах виконавчого провадження державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та постанову про арешт майна боржника (а.с.27-30).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 року у справі № 910/7221/17 зазначив, що в силу приписів вищевказаної статті Закону виконавець повинен вчиняти виконавчі дії з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а також відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження. Отже, виконавець повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. В цьому реалізується «правомірна поведінка» виконавця.

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у пункті 4.1. рішення № 19-рп/2011 від 14.12.2011 (справа за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді (пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп , пункт 1 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп).

Пунктом 9 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що однією із засад виконавчого провадження є забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до частини 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Положеннями частини 1 та 2 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13.12.2012).

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2022 року, у власності ОСОБА_2 перебуває 1/3 частка житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.31-33)

20.06.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

28.01.2022 року державним виконавцем Сеником І.Ф. було винесено постанову по закінчення виконавчого провадження на підставі п.3 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.10).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (ст.40 Закону).

Даючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного:

Відповідно до ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок у зобов`язанні належним чином.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як було встановлено судом, на момент смерті боржника ОСОБА_2 залишок боргу по виконавчому провадженню становить 20368 грн. 19 коп.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення коштів входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені в ч.3, ч.4 ст.1268, ст.1269 ЦК України.

Так, згідно із ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Однак, законодавством розмежовуються поняття «прийняття спадщини» (гл.87 ЦК «Здійснення права на спадкування») та «оформлення спадщини» (гл.89 цього кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення заборгованості входять до складу спадщини, а тому підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора в порядку, передбаченому ч.2 цієї норми. Саме на підставі норм ст.ст.1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Як вбачається з відповіді Хотинської державної нотаріальної контори від 16.02.2022 року та Інформаційної довідки із Спадкового реєстру, 16.02.2022 року надійшла претензія ОСОБА_1 до спадкоємців після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перенаправлена до Новоселицької ДНК.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст. 1296 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Положеннями статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто в розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між стягувачем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцем боржника, та вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК Украни.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Судом було досліджено матеріали долучені державним виконавцем, зокрема, відповідь завідуючої Хотинського державної нотаріальної контори від 10.12.2021 року, відповідно до якої в Хотинській державній нотаріальній конторі спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не заводилась.

При цьому, суд зауважує, що визначений Законом шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті боржника ОСОБА_2 сплинув 21.12.2021 року.

Однак, після 21.12.2021 року державним виконавцем інформація щодо кола спадкоємців після смерті боржника ОСОБА_2 не перевірялася.

Відповідно до ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 Кодексу).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (а.с. 76 Кодексу).

При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 28.08.2019 року в справі № 61-24985св18 та від 21.08.2019 в справі № 61-19229св18.

З аналізу наведеного нормативного регулювання можна зробити висновок про те, що оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.

З урахуванням наведених вище законодавчих приписів, у разі смерті фізичної особи - сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні.

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника.

Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва. Вказані висновки, викладені у постанові Великої палати Верховного суду від 03.11.2020 року у справі №916/617/17 року.

Таким чином, державний виконавець зобов`язаний перевірити факт наявності чи відсутності правонаступників боржника.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.40 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.

На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому ст.442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених ст. 55 ЦПК України та ч.5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження».

Законом передбачена можливість відновлення виконавчого провадження. Так, згідно із ч. 1 ст.41 Закону №1404-VIII у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Установлено, що спірні правовідносини у цій справі, за якими виданий виконавчий лист, допускають правонаступництво, оскільки не пов`язані з особистими немайновими правами особи боржника, а отже державним виконавцем було передчасно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження.

Разом із тим, як було встановлено судом постановою начальника Хотинського відділу ДВС у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тавлуй О.О. від 04.04.2022 року було визнано дії державного виконавця Хотинського відділу ДВС у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сеника І.Ф. при виконанні виконавчого листа №727/9718/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання правничої допомоги від 26.03.2018 року в сумі 24634 грн. 28 коп. такими, що не відповідають вимогам ст.ст.39, 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме якщо виконання її вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Одночасно доручено державному виконавцю усунути виявлені недоліки шляхом скасування постанови про закінчення виконавчого провадження до 05.04.2022 року.

На виконання зазначеної постанови державним виконавцем Сеником І.Ф. 05.04.2022 року у межах виконавчого провадження №61668638 було винесено постанову про скасування процесуального документа, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2022 року.

Того ж дня, постановою про відновлення виконавчого провадження від 05.04.2022 року державним виконавцем було відновлено виконавче провадження.

Згідно із ч. 2, ч.3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до Закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

З огляду за зазначені норми Закону, суд відхиляє доводи державного виконавця про необхідність закриття провадження у справі.

Проте, як було встановлено судом, постанова про закінчення виконавчого провадження від 28.01.2022 року на даний час скасована, а отже вимога скарги у цій частині задоволенню не підлягає.

За таких обставин скарга є обґрунтованою в частині вимог щодо визнання неправомірними дій державного виконавця Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сеник І.Ф. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №61668638 від 28.01.2022 року.

Також суд вважає за можливе поновити скаржникові строк для подання скарги до суду, адже такий з урахуванням доводів скаржника та доданих до скарги документів пропущений з поважних причин.

У поданій до суду скарзі ОСОБА_1 також просила стягнути з бюджетних асигнувань Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на її користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 надано договір про надання професійного правничої допомоги від 12.02.2022 року; квитанцію №2 від 14.02.2022 року та розрахунок виконаних робіт за надання правничої допомоги. Загальний розмір понесених витрат становить 5000 гривень.

Згідно ст.452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судомна заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Положеннями ст.137 ЦПК України регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

На підставі наведеного, враховуючи те, що стягувач звернулась до суду з скаргою, в якій виклала три вимоги, одна з яких було задоволена, а тому підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 1666 грн. 67 коп.

Керуючись ст.ст.18, 76-81, 353, 447, 448, 450,451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги на постанову про закінчення виконавчого провадження.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Сеника І.Ф. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №61668638 від 28.01.2022 року.

У задоволенні скарги в іншій частині вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Хотинського відділу Державної виконавчої служби у Дністровському районі Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), мешканки АДРЕСА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 1666 грн. 67 коп.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде складено 18.04.2022 року.

Суддя Одовічен Я.В.