Провадження №2/524/1613/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2022 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вказаним позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначили, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам на праві власності.

Відповідач ОСОБА_4 , яка є дочкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та рідною сестрою ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі зареєстрована та у квартирі не проживає, власних речей у квартирі не має, комунальні платежі не сплачує і це є обтяжливим для позивачів. Акцентували увагу суду, що через формальну реєстрацію відповідача у квартирі вони вимушені нести додаткові необґрунтовані грошові витрати на утримання квартири.

Просять визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 31 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не прибули, позов підтримали, просили розглянути справу без їхньої участі, проти заочного розгляду справи не заперечували, про що надала ОСОБА_3 , яка є одночасно представником позивачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 , письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подавала.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Судом достовірно встановлено, що житлова квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 1998 року, яке видане Житлово-комунальним відділом АТ «Укртатнафта», копією договору дарування частки в праві власності на квартиру від 29.08.2017 року, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Марченко Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2500 та копією витягу з Державного реєстру речових рпав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95679323 від 29.08.2017 року (а.с. 16, 21-23).

У зазначеній квартирі значиться зареєстрованою відповідач ОСОБА_4 , котра є дочкою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та рідною сестрою ОСОБА_3 , та яка за місцем реєстрації фактично не проживає з 2016 року.

Факт тривалого непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актом про непроживання особи №183 від 25.11.2021 р., який було підписано сусідами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Окремий письмовий договір між сторонами у справі про встановлення сервітуту, конкретний порядок житлом не укладався.

Відповідач ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів на спростування позову.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідача ОСОБА_4 необхідно визнати такою, що втратила право користування спірним житловим приміщення, оскільки не проживає у вказаній квартирі більше одного року.

Суд також врахував правовий висновок ВССУ викладений в ухвалі від 09 листопада 2017 року за № 598/1718/16-ц та правову позицію ВСУ у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 391, 405, 406 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 258, 264, 265, 273, 280, 281- 283, 284, 289, 352, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачі: - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ; - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст заочного рішення виготовлено 11 квітня 2022 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: