Номер провадження: 22-ц/813/3611/22
Номер справи місцевого суду: 501/2807/18
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Таварткіладзе О.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 травня 2021 року, ухваленого під головування судді Пушкарського Д.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , державного реєстратора Комунального підприємства «Регіональне Бюро державної реєстрації» Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Алєксєєвої Юлії Сергіївни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , державного реєстратора КП «Регіональне Бюро державної реєстрації» Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області Алєксєєвої Ю.С., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чорноморської міської ради Одеської області про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності, в якому просила визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 , вчинену згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, індексний номер витягу 117829369 - 21.03.2018 р. державним реєстратором КП Бюро технічної інвентаризації Новоселівської сільської ради Алєксєєвою Ю.С. про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 , згідно його заяви від 16.03.2018року.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що державний реєстратор, будучи посадовою особою, згідно ч.2 ст.19 Конституції України має обов`язок діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, підмінила собою рішення суду та позбавила позивачів права на житло.

Також позивачка зазначила, що право вимоги до ОСОБА_2 за укладеним нею договором про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012 р., виникло у ОСОБА_4 на підставі Договору відступлення права вимоги за Іпотечним договором, укладеного 18.10.2017 р., між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та позивачкою. Даний договір був укладений на виконання Договору № 03/2017-ц про відступлення прав вимоги від 18.10.2017 р.

Позивачка вважає, що зазначені договори про відступлення прав вимоги укладені з порушенням чинного законодавства та є недійсними, адже останні фактично є договорами факторингу, набувачем права вимоги за якими може бути лише фінансова установа.

Крім того, перехід права власності на предмет іпотеки відбувся з порушенням вимог ст.ст.3, 15, 16, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки нотаріус, як державний реєстратор не мав права здійснювати державну реєстрацію прав без вчинення нотаріальної дії, а також всупереч умовам укладеного між сторонами договору іпотеки та ст.ст.35-37 Закону України «Про іпотеку», оскільки позивачці не було направлено вимогу про усунення порушень та повідомлення про реалізацію іпотекодержателем свого права звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_2 , як на підставу задоволення заявлених нею позовних вимог, також посилалася на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 , виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, а загальна площа не перевищує 250 кв. метрів, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач також зазначає, що сторони погодили можливість виникнення в іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та у порядку, встановленого Законом України «Про іпотеку», втім, не укладали такого договору, тому, на думку позивачки, прийняття рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки є протиправним.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги позивачів, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не з`ясував заборгованість ОСОБА_2 по договору про іпотечний кредит, не взяв до уваги за якою ціною ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» викупило заборгованість ОСОБА_2 , а також за якою ціною ОСОБА_4 викупив заборгованість ОСОБА_2 .

Також суд не взяв до уваги, що спірна квартира, надана як забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, а загальна площа не перевищує 250 кв.м., а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України».

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Учасники справи про призначене судове засідання на 06 квітня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 33-42 т. 3).

Від ОСОБА_5 , представника ОСОБА_4 до суду надійшла заява про проведення судового засідання без участі відповідача та його представників (а.с. 43-46 т. 3).

Від інших учасників справи заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (12 квітня 2022 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що кредитні кошти надавались на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 своїх кредитних зобов`язань, 08.11.2012 був укладений іпотечний договір №41-Ф-К-ДІУ/12, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., реєстрові №4864, №4865, відповідно до якого ОСОБА_2 ‚ як іпотекодавець, надала ПАТ «Укргазпромбанк», як іпотекодержателю, в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме: трьохкімнатну квартиру зі всіма об`єктами функціонально пов`язаними з цим нерухомим майном загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 були допущені порушення кредитних зобов`язань, внаслідок чого виникла заборгованість з погашення кредиту, сплати процентів за користування ним та заборгованість з інших платежів, передбачених договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-ДІУ/12, що не заперечується позивачкою за текстом позовної заяви та інших процесуальних документів.

28.09.2017 між ПАТ «Укргазпромбанк», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, з одного боку, та ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», з іншого боку, було укладено договір №45 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги ПАТ «Укргазпромбанк» до ОСОБА_2 , яке випливає з невиконання останньою договору про іпотечний кредит №41-Ф-К-Д1У/12 від 08.11.2012 р., договір про відступлення права вимоги, зареєстрованого в реєстрі за №2057, за іпотечним договором №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012.

18.10.2017 р. між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та ОСОБА_4 було укладено договір про відступлення права вимоги (договір цесії) № 03/2017-ц, згідно з яким до ОСОБА_4 перейшло право вимоги до ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-Д1У/12 від 08.11.2012 р., договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №41-Ф-К-ДІУ/12, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., зареєстрований в реєстрі за №710.

Таким чином, ОСОБА_4 став новим кредитором по відношенню до боржника ОСОБА_2 та мав право вимагати усунення порушень та виконання кредитних зобов`язань. Крім того до ОСОБА_4 перейшли права іпотекодержателя.

09.02.2018 ОСОБА_4 , як новим кредитором та іпотекодержателем, ОСОБА_2 направлено вимогу за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

Зазначена вимога була вручена особисто ОСОБА_2 про що свідчать кур`єрські накладні №300246 та №300248 з підписом про вручення від 10.02.2018 р.

21.03.2018 у зв`язку з невиконанням вимог кредитора, ОСОБА_4 було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку на підставі іпотечного застереження шляхом набуття права власності у порядку ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та проведена відповідна державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером №117829369.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 , яка також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 про визнання недійсним запису про реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями ст.36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі (ч.2 і ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до п.2.1.5. Іпотечний договір №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, укладений між ПАТ «Укргазпромбанк» та ОСОБА_2 , у випадку невиконання іпотекодавцем ( ОСОБА_2 ) зобов`язань, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством. Водночас, зазначений Іпотечний договір містить розділ 4 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» та, зокрема, п.4.3. відповідного розділу, в якому сторони погодили: «Даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає право Іпотекодержателю звернути стягнення на Предмет іпотеки, на підставі цього Договору, шляхом… прийняття Предмета іпотеки у власність, в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог Іпотекодержателя».

Аналіз викладених вище положень Закону України «Про іпотеку» та приписів договору іпотеки свідчить про те, що посилання позивачки на відсутність в укладеному нею договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя спростовуються матеріалами справи, адже зазначений договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Тому, за умови невиконання позивачкою умов кредитного договору, ОСОБА_4 мав право на звернення стягнення на спірну квартиру шляхом набуття права власності на неї, як на предмет іпотеки.

Також судом звернуто увагу, що факт наявності заборгованості та порушень умов кредитного договору ОСОБА_2 не заперечується, відповідних доказів на спростування таких обставин суду позивачкою не надано.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.18 зазначеного Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Таким спеціальним порядком є Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою КМ України № 1127 від 25.12.2015, відповідно до п.61 якого (в редакції, яка була чинною на час прийняття спірного рішення державного реєстратора), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Зазначений перелік документів, що подається заявником за для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на підставі відповідного договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є вичерпним.

Судом під час розгляду справи були витребувані матеріали реєстраційної справи №8, які надійшли від виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, яким надана обґрунтована оцінка, а саме: заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 27255625 від 16.03.2018, вимоги за вих.№30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів, кур`єрської накладної №300246, договору відступлення права вимоги від 18.10.2017, зареєстрованого в реєстрі за №710, іпотечного договору № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за №4864, договору від 04.03.2013 про внесення змін до іпотечного договору №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, зареєстрованого в реєстрі за №614, договір про відступлення права вимоги від 28.09.2017, зареєстрованого в реєстрі за №2057, відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав за №117820432 від 21.03.2018, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №117820635 від 21.03.2018, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №40222511 від 21.03.2018, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №117829369 від 21.03.2018, відомостей із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав за №117837593 від 21.03.2018.

Також судом звернута увага, що згідно з ч.5 ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. На підтвердження виконання даних вимог, представником ОСОБА_4 надано до матеріалів справи належним чином засвідчену копію звіту про оцінку спірного майна ED171227-30 від 27.12.2017.

Також судом зазначено, що позивачем будь-яких заперечень на зазначений звіт надано не було, доказів протилежного, суду не надано, що свідчить про її погодження з результатами проведеної оцінки, оформленими зазначеним звітом ED171227-30 від 27.12.2017 р.

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Судом зазначено, що з урахуванням викладених норм права, що регулюють спірні правовідносини, необхідно дійти висновку, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є законодавчо передбаченим виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц).

Більш того, застосування іпотекодержателем зазначеного механізму за умови невиконання боржником основного зобов`язання, а також за обов`язкового дотримання вимог, визначених, зокрема, ст.ст.35, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та п.61 Порядку «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015, є правомірним, направленим на забезпечення балансу інтересів суб`єктів спірних правовідносин та не є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відносно боржника.

Отже, проаналізувавши в сукупності письмові докази, що наявні в матеріалах справи, на предмет їх достатності, належності та допустимості, а також дослідивши нормативно-правову базу, якою встановлена законодавча процедура здійснення державної реєстрації права власності на відповідне майно, враховуючи наявність переліку документів, які містяться в матеріалах справи та були надані державному реєстратору, судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 були дотримані вимоги діючого законодавства щодо надання вичерпного переліку документів, необхідних для реєстрації права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі, а тому порушень при проведенні державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не було допущено, оскільки за встановленими обставинами в державного реєстратора були всі підстави провести таку реєстрацію.

Судом обґрунтовано не були взяті до увагу посилання позивача на не направлення ОСОБА_4 на її адресу вимоги про усунення порушень та повідомлення про реалізацію іпотекодержателем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки матеріали даної справи містять вимогу №30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

Аналогічна вимога міститься в матеріалах реєстраційної справи № 8.

Зі змісту даної вимоги вбачається, що ОСОБА_2 попереджено, що у разі, якщо у тридцятиденний строк з дня вручення такої вимоги, визначена заборгованість, що виникла за договором про іпотечний кредит №41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012, яка у загальному розмірі станом на 28.09.2017 складає 458259 грн. 43 коп., не буде погашена, ОСОБА_4 вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом позасудового врегулювання на підставі ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та положень Іпотечного договору №41-Ф-К-ДІУ/12, зареєстрованим в реєстрі за №4864.

Також судом звернута увага, що з відповідної відмітки на кур`єрській накладній №300246, яка надавалась державному реєстратору, що випливає з матеріалів реєстраційної справи №8 та яка є документом, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання такої вимоги, вбачається, що зазначеним відправленням ОСОБА_2 направлено саме вимогу за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

Крім того, з тієї ж кур`єрської накладної №300246 вбачається, що зазначена вимога була вручена ОСОБА_2 особисто 10.02.2018, про що свідчить проставлений підпис про вручення у відповідній графі накладної. Доказів протилежного позивачем не надано.

Судом також встановлено, що зазначена вимога, направлялась на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , тобто за адресою, яка вказана сторонами як адреса позичальника ОСОБА_2 , у розділі 11 Договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 під назвою «Реквізити та підписи сторін». Аналогічна адреса вказана у розділі 9 Іпотечного договору від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 під назвою «Реквізити та підписи сторін».

Водночас, положеннями п.5.3.8 Договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12 встановлено, що позичальник, серед іншого, зобов`язаний у 30-ти денний строк повідомити Кредитора про зміну місця реєстрації та/або місця постійного проживання. Аналогічні положення містяться в п. 2.4.11 Іпотечного договору від 08.11.2012 року № 41-Ф-К-ДІУ/12.

Матеріали справи не містять жодних доказів повідомлення ОСОБА_2 будь-якого з кредиторів щодо зміни нею місця реєстрації та/або місця постійного проживання. Тому, аналізуючи викладені вище обставини та надані на їх підтвердження письмові докази у їх сукупності, а також враховуючи, що жодна норма законодавства не вимагає від кредитора (іпотекодержателя) встановлення актуального місцезнаходження боржника (іпотекодавця), суд доходить висновку про належне направлення та вручення ОСОБА_2 вимоги за вих. № 30/01/18 від 30.01.2018 р. про усунення порушень договору про іпотечний кредит від 08.11.2012 року №41-Ф-К-ДІУ/12, повернення грошових коштів (сплату заборгованості за тілом кредиту), сплату заборгованості за процентами та оплату штрафів.

При цьому суд виходив з мети існування такого імперативного положення, як направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, якою є доведення до боржника факту існування відповідних порушень, а також надання можливості боржнику усунути відповідні порушення та виконати зобов`язання належним чином. Водночас, доказів здійснення боржницею будь-яких дій на усунення відповідних порушень кредитних зобов`язань матеріали судової справи не містять, що додатково підтверджує правомірність та доцільність дій кредитора зі звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення існуючої заборгованості.

Щодо посилань позивачки на укладення договорів про відступлення прав вимоги, за якими ОСОБА_4 набув права кредитора та іпотекодержателя відносно ОСОБА_2 , з порушенням чинного законодавства, що зумовлює їх недійсність, з підстав того, що останні фактично є договорами факторингу, набувачем права вимоги за якими може бути лише фінансова установа, судом зазначено наступне.

Суд, аналізуючи предмет та підстави, які самостійно визначені та неодноразово змінювались позивачкою, дійшов висновку, що позивачка просила визнати недійсною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 на підставі, зокрема того, що ОСОБА_4 не може бути кредитором у відповідних правовідносинах, а правочини, на підставі яких останній набув відповідних прав, є недійсними, посилаючись при цьому на ст.203 ЦК України. На підтвердження даної позиції позивач також посилається на правову позицію, викладену в постанові ВП ВС від 11.09.2018 по справі №909/968/16.

У цій частині судом звернута увага, що викладена в даній постанові позиція не може бути застосована в повному обсязі до спірних правовідносин з точки зору меж доказування та їх відповідності заявленим позовним вимогам, адже позивачкою в межах даної цивільної справи не заявляються вимоги про визнання відповідних договорів про відступлення прав недійсними. Водночас суд вважає за необхідне звернути увагу на положення ст.215 ЦК України та зазначити, що жодною нормою чинного законодавства України не передбачено нікчемність договору про відступлення прав вимоги за певних умов, відтак, такі договори є оспорюваними та можуть бути визнані недійсними виключно в судовому порядку.

Суд виходив з принципу диспозитивності, встановленого ст.13 ЦПК України, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог.

Відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зазначене право на зміну підстав позову було неодноразово реалізовано позивачкою шляхом подання заяв про зміну підстав позовних вимог, зокрема, від 10.12.2018, від 26.03.2019 та від 05.11.2019.

Втім, право на зміну, зокрема, збільшення, предмета позову позивачкою реалізовано не було.

При цьому, судом було враховано, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувала справа № 755/9198/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист прав споживачів та визнання договору про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12 від 08.11.2012 р. недійсним.

У даній справі рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року (т.1 а.с.239-245), в позові ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Апеляційний суд міста Києва у відповідній постанові від 15 серпня 2018 року встановив, що ухвалами суду від 16 січня 2018 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» залучено ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», а в якості правонаступника відповідача ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» залучено ОСОБА_4 , що не оскаржувалось позивачкою в апеляційній скарзі. Крім того, суд апеляційної інстанції, за сукупністю відповідних обставин, дійшов висновку про відсутність порушень прав ОСОБА_2 саме ОСОБА_4 .

Крім того, судом взято до увагу, що у провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебували матеріали справи № 501/1825/16-ц за позовом ПАТ «Укргазбанк», правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 06 лютого 2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 р. апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Іллічівського міського суду Одеської області 06 лютого 2018 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні зустрічного позову, в решті оскаржуване рішення залишено без змін.

Аналізуючи зазначене рішення можливо дійти висновку, що ОСОБА_2 , в межах відповідної справи № 501/1825/16-ц, пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_4 з вимогами про визнання недійсним договору № 45 про відступлення прав вимоги укладений 28 вересня 2017 року, між ПАТ «Укргазпромбанк» та ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП», визнання недійсним договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладений 18 жовтня 2017 року між ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» та ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення вимог зустрічного позову про визнання недійсним договорів, зокрема, з огляду на відсутність залучення в якості відповідачів за цим зустрічним позовом осіб (юридичних осіб, сторін спірних договорів: ПАТ «Укргазпромбанк»; ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП»), які на думку ОСОБА_2 (виходячи зі змісту доводів та вимог зустрічного позову), порушили суб`єктивні права та інтереси останньої.

Відповідні обставини, встановлені в межах даних судових рішень, що мають преюдиційне значення відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, за їх сукупним аналізом, з урахуванням презумпції правомірності правочинів, встановленою ст.204 ЦК України, додатково встановлюють дійсність договорів відступлення прав та відсутність порушень прав ОСОБА_2 саме ОСОБА_4 .

Щодо посилань позивачки на розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України,наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», судом зазначено наступне.

Положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими особі в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя за умови відсутності у власності останнього іншого нерухомого житлового майна, а також, якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м. для квартири.

Отже, застосування положень даного Закону в частині мораторію є умовним, тобто залежить від наявності одночасного існування обов`язкових умов, таких як: таке майно повинно виступати як забезпечення зобов`язань за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовуватись позичальником/ майновим поручителем як місце постійного проживання, площа такого майна не повинна перевищувати 140 кв. м. для квартири, у позичальника/майнового поручителя не повинно перебувати у власності інше нерухоме житлове майно.

Аналізуючи матеріали даної цивільної справи суд дійшов висновку, що ПАТ «Укргазпромбанк» надав ОСОБА_2 кредит в національній валюті в сумі 338000 грн. 00 коп. (п.1.1. Договору про іпотечний кредит № 41-Ф-К-ДІУ/12), що свідчить про відсутність однієї з обов`язкових вимог (умов) розповсюдження зазначеного мораторію на спірні правовідносини, адже отриманий позивачкою кредит наданий не в іноземній, а в національній валюті, у зв`язку з чим відповідні посилання позивачки є безпідставними.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову за недоведеністю належними та допустимими доказами своїх позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 про те, що суд не взяв до уваги, що спірна квартира, надана як забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, а загальна площа не перевищує 250 кв.м., а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки у відповідності до матеріалів справи, отриманий позивачкою кредит наданий не в іноземній, а в національній валюті, у зв`язку з чим дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України» не підпадає під спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не з`ясував заборгованість ОСОБА_2 по договору про іпотечний кредит, не взяв до уваги за якою ціною ТОВ «ЕЙ ВІ ГРУП» викупило заборгованість ОСОБА_2 , а також за якою ціною ОСОБА_4 викупив заборгованість ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 квітня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.М. Таварткіладзе

______________________________________ С.М. Сегеда