Справа № 630/1118/21
Провадження № 2/630/80/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.

за участю секретаря Медведєвої Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/1118/21 (провадження № 2/630/80/22) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і Люботинської міської ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 ,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову позивач ОСОБА_1 вказала, що її батько ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з прибудовами за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 були його дружина ОСОБА_2 і дві доньки: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Але з усіх спадкоємців лише вона, ОСОБА_1 , прийняла спадщину, бо вступила у фактичне управління і володіння житловим будинком, бо проводила в ньому ремонт, сплачувала за нього комунальні платежі, а також взяла речі, які належали батькові. Але до нотаріальної контори вона, ОСОБА_1 , не збраталась. Інші спадкоємці ОСОБА_2 і ОСОБА_3 спадщину не прийняли, бо не проживали із спадкодавцем і не вступили у фактичне управління будинком. Проте оформити свої спадкові права вона не має змоги, бо за свого життя її батько ОСОБА_4 не зареєстрував у встановленому порядку право власності на житловий будинок. Тому вона вимушена була звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою від 06 січня 2022 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого провадження.

В межах підготовчого провадження відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були подані до суду заяви з проханням проводити розгляд справи за їх відсутності, в який також вказали, що вони не заперечують проти позовних вимог.

У визначений судом строк процесуальні заяви по суті справи відповідачами не подані.

Підготовче провадження було проведено за наявними в справі матеріалами та за відсутності позивача на підставі поданої її представником адвокатом Канделакі В.М. заяви.

Ухвалою від 14 лютого 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, але подала до суду засобами електронного зв`язку заяву про проведення розгляду справи за її відсутності та на підставі наявних в справі доказів. Одночасно з цим позивач вказала, що раніше подане нею клопотання про допит свідків просить не розглядати.

Відповідач Люботинська міська рада Харківської області в судове засідання не з`явилась, письмового повідомлення щодо свого ставлення до позовних вимог та обставин позову не направила.

В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Виходячи з відомостей, відображених у технічному паспорті, виготовленому ФОП ОСОБА_5 станом на 02 грудня 2021 року, спірним є житловий будинок літ. «А-1» з верандою літ. «а1» і тамбуром літ. «а2», збудований в період з 1975 по 1977 рік, та надвірні будівлі та споруди: погреб літ. «а», літня кухня літ. «Б», ганок з козирком літ. «б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Е», гараж літ. «Д», ганок літ. «д», літній душ літ. «Г», зливна яма літ. «Ж», огорожа 1-4, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За повідомленням КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області від 27 жовтня 2021 року в архівних матеріалах технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, розташованих на території Люботинської міської ради Харківської області, інформація станом на 31 грудня 2012 року щодо реєстрації права власності на є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.

З будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що перші записи про реєстрацію місця проживання у вказаному будинку датовані 10 травня 1978 року. Особами, які зареєстрували своє місце проживання в будинку, були ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Люботинською міською радою було видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 27 серпня 1979 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина у виді усього майна, яке належало ОСОБА_4 , відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після його смерті.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно з ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві стверджувала, що вона та відповідач ОСОБА_3 являються доньками померлого ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_2 - відповідно дружиною померлого спадкодавця. Але належних і допустимих доказів на підтвердження родинних і шлюбних відносин учасників справи із померлим спадкодавцем позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви не додано. Таких доказів не було подано і в стадії підготовчого провадження в справі.

Крім цього, в позовній заяві позивач ОСОБА_1 стверджувала, що спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , прийняла лише вона, оскільки хоча і не зверталася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але вступила в управління спадковим майном, а інші спадкоємці, якими за її твердженням являються відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , спадщину не приймали, бо не проживали із спадкодавцем і не вступили в управління спадщиною.

Але такі доводи позивача суд відхиляє по тій причині, що вони не підтверджені належними і допустимими доказами, а тим більше спростовуються наявними в справі доказами.

Станом на 1979 рік державні нотаріальні контори вчиняли нотаріальні дії на підставі Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої Наказом Міністерства юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року (втратила чинність 07 липня 1994 року).

Згідно з п. 124 цієї Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Із записів з будинкової книги, про яку зазначено вище, на час смерті ОСОБА_4 , тобто на ІНФОРМАЦІЯ_1 , і на протязі наступних шести місяців в житловому будинку були зареєстровані та постійно проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 . Якщо виходити з того, що вказані спадкоємці були членами сім`ї спадкоємця ОСОБА_4 , то їх усіх слід вважати такими, що прийняли спадщину, оскільки вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

За твердженнями позивача ОСОБА_1 вона проводила ремонт будинку і сплачувала необхідні комунальні послуги, що свідчить при прийняття нею як належним спадкоємцем спадщини після смерті ОСОБА_4 у той спосіб фактичного вступу в управління житловим будинком. Але такі доводи позивача ОСОБА_1 суд відхиляє за відсутності належних і допустимих доказів того, що позивач, якій напередодні смерті спадкодавця виповнилось лише 15 років, дійсно на протязі шести місяців від дня відкриття спадщини вчиняла вказані вище дії від свого імені, тим більше що вона як неповнолітня особа мала право у відповідності до ст. 13 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) самостійно вчиняти лише дрібні побутові угоди.

Отже доводи позивача ОСОБА_1 про прийняття нею одноособово усього майна після смерті ОСОБА_4 суд визнає необґрунтованими з огляду на відсутність належних і допустимих доказів на їх підтвердження.

Що ж стосується спадкового майна, яким за твердженням позивача являється спірний житловий будинок, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Станом на 1979 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку, цей громадянин набував статусу власника житлового будинку та він набував право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Але позивачем ОСОБА_1 не представлені докази того, що саме ОСОБА_4 збудував у встановленому порядку спірний житловий будинок та що цей будинок був прийнятий в експлуатацію на підставі затвердженого виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку.

Таким чином в справі відсутні докази, які дали змогу суду стверджувати, що спірний житловий будинок увійшов до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

На підставі викладеного вище, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 10-13, 76-81, 206, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний № НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - Люботинська міська рада Харківської області, , адреса місцезнаходження: Харківська область, м. Люботин, вул. Слобожанська, 26.

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

18 квітня 2022 року.