Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 935/2731/21
Провадження № 2/935/121/22
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2022 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Пасічного Т.З.,

при секретарях Сьомак Л.І., Ігнатенко Н.Ю.

за участі позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

преставника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Коростишів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Коростишівської міської ради в особі виконавчого комітету Коротишівської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом про позбавлення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх малолітньої дитини та призначення опікуна. В обґрунтування позову вказала наступне. Тривалий час ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на утриманні позивача, яка являється її бабусею. Позивач належним чином виховує онуку, матеріально забезпечує її усім необхідним. Дитина часто хворіє, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Батьки дитини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебували. Відповідачі життям дитини не цікавляться, не забезпечують їй належні умови проживання, виховання та розвитку, будь-якого фінансового забезпечення не надають. Тому позивач просить суд позов задовольнити з викладених в ньому підстав.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Зазначила, що протягом тривалого часу її онука проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Батько дитини перебуває на лікуванні, мати дитини не має постійного місця проживання, тимчасово перебуває на утриманні благодійного фонду разом з іншою малолітньою дитиною. За весь період, що ОСОБА_5 проживає з позивачем, батьки жодного разу не відвідали дитину, та не несли витрат на її утримання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо позбавлення її батьківських прав заперечила. Суду пояснила, що на даний час вона перебуває у складних життєвих обставини, їй допомагає благодійний фонд, також вона виховує іншу свою дитину. Просила суд не позбавляти її батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5 .

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина неявки суду невідома, будь-яких заяв чи клопотань та відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило.

Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх малолітньої дитини.

Суд, заслухавши позивача, відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, згідно копії свідоцтва про народження батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

З актів обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрована та проживає за вказаною адресою разом із бабусею ОСОБА_1 , яка займається її вихованням, розвитком, піклується про її здоров`я та забезпечує усім необхідним. Батьки з дитиною не проживають, участі у вихованні, навчанні та забезпеченні не приймають.

Згідно характеристики, якв видану керівником ліцею №5 ім.Т.Г.Шевченка на ученицю 2-Б класу ОСОБА_5 , остання навчається у вказаному навчальному закладі, вихованням дитини займається бабуся ОСОБА_1 , яка проявляє турботу до дитини, матеріально забезпечує її у всьому необхідному.

Рішенням Коростишівської міської ради № 362 від 30.11.2021р. затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відносно її малолітньої дитини.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками по відношенню до дитини, без поважних причин ухиляються від їх виконання, дійсних намірів їх виконувати не проявляють, будь-яких дієвих заходів для створення умов для розвитку, життя та виховання дитини не вживає, а тому суд вважає за необхідне позбавити їх батьківських прав.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За приписами ч. ч. 1-3 ст. 150 СК України, які кореспондуються з положеннями абз. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із ч.ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц).

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання малолітньої ОСОБА_5 , з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову, а саме ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час. Такі обставини зумовили фактичне виконання батьківських обов`язків замість відповідачів позивачем. Таким чином, відповідачі фактично повністю самоусунулись від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши надзвичайну байдужість до долі своєї дитини, і таке ухилення полягає у невиконанні батьківського обов`язку відносно дитини. Про умисний характер такого ухилення свідчить небажання батьків виходити на контакт із дитиною та позивачем, відмова забирати дитину. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідачів з метою виправлення виниклої ситуації щодо їх ставлення до власної дитини дозволяють суду дійти висновку, що подальше збереження правового зв`язку між малолітньою ОСОБА_5 та її батьками завдає і завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу на її всебічний розвиток, становлення як повноцінної особистості та готовність до самостійного життя, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Тому суд, враховуючи вищевикладене, вважає за можливе задовольнити позов в частині вимог про позбавлення батьківських прав відповідачів.

Щодо позовних вимог про призначення позивача опікуном малолітньої ОСОБА_5 суд вважає за можливе зазначити наступне.

Відповідно до ст.55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

За змістом ст.58 ЦК України, ст.243 СК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років.

Зі змісту норм ст.ст.1, 5 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» слідує, що дитина-сирота - дитина, в якої померли чи загинули батьки. Діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти. За умови втрати дитиною батьківського піклування відповідна служба у справах дітей зобов`язана протягом двох місяців підготувати комплект документів, який підтверджує набуття дитиною статусу дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування.

Пунктом 22 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, передбачено, що рішення про надання статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської чи районної у місті (в разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини за поданням служби у справах дітей.

Нормою ст.60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Статтею 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Аналогічні положення містить норма ст.244 СК України.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з огляду на наведені вище положення законодавства для задоволення заявленої позовної вимоги про призначення позивача опікуном малолітньої ОСОБА_5 необхідним є наявність в першу чергу одночасно двох обов`язкових умов - наявність у дитини належним чином оформленого статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а також наявність подання органу опіки та піклування про встановлення над малолітньою ОСОБА_5 опіки та призначення позивача опікуном цієї дитини. Разом з тим, жодна із вказаних умов у спірних правовідносинах не дотримана, оскільки рішення суду, яким відповідачі позбавляються батьківських прав відносно їх малолітньої дочки, не набрало законної сили, на його підставі рішення відповідного органу про надання ОСОБА_5 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, не прийнято, а орган опіки та піклування не подав до суду подання про встановлення опіки на малолітньою дитиною та призначення позивача її опікуном, суд приходить до висновку, що відповідна позовна вимога заявлена передчасно, а тому задоволенню не підлягає.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає до задоволення частково.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3-5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 солідарно судовий збір на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , в сумі по 454 грн. 00 коп. з кожного.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28.01.2022 року.

Суддя Т.З.Пасічний