ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/298/21 Номер провадження 22-ц/814/495/22Головуючий у 1-й інстанції Даценко В. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Карпушина Г.Л., Кузнєцової О.Ю.,

секретар: Таценко Т.Р.,

за участі: позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Масюка В.В., відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Лубенської районної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Лубенської районної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вище зазначеним позовом в якому прохала визначити місце проживання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Войниха Лубенського р-ну з нею за її місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а також просила стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування позову вказувала, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з 14 червня 2013 року по жовтень 2020 року під час якого і народився син.

З січня 2019 року їх сім`я розпалася і відповідач став прооживати у своїх батьків. ІВх син прождивав з нею, так яка вони всі проживати в одному селі, то дитина безперешкодно спілкіаался з батьком.

Проте в липні 2019 року відповідач забрав сина за своїм місцем проживання без її згоди.

З січні 2020 року відповідач перевів сина до іншої школи в інше село, створив нову сім`ю .

Важає, що в дії відповідача носять протизаконний характер, крім того він перешкоджає їй у зустрічі з сином.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання дитини з ним.

В обґрунтування позову вказував, що після народження сина їх сім`я проживала разом в с.Войниха Лубенського району Полтавської області. Спільне життя не склалося, а тому з липня 2019 року він разом із сином за домовленістю з відповідачкою переїхав проживати до своєї матері, яка також проживала в с.Войниха Лубенського району Полтавської області.

Зазначав, що 01.09.2019 року його син пішов до першого класу Войнихівської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Засульської сільської ради. В січні 2020 року вони разом із сином переїхали в АДРЕСА_2 , де почали проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 та її трьома дітьми. В свою чергу син ОСОБА_7 пішов до Березотіцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Весь цей час основну увагу сину приділяв він, натомість відповідачка лише епізодично брала участь у вихованні та утриманні дитини.

Наразі сину створені умови для гармонійного розвитку, виховання, а тому вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з ним.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Служба у справах дітей Лубенської районної адміністрації про визначення місця проживання дитини залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Лубенської районної адміністрації про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Войниха Лубенського району з батьком - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 908 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що судом не було враховано та не надано належної оцінки доказам ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 .

Вказує, що відповідач самовільно без узгодження матері забрав малолітнього сина ОСОБА_7 проживати в іншу сімю та влаштував його в іншу школу, тим самим позбавив матір спілкування, виховання та утримання сина ОСОБА_7 .

Зазначає, що бажання малолітнього сина ОСОБА_7 проживати разом з батьком є непереконливим з огляду на його малолітній вік.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу задовольнити.

Додатково зазначили, що ОСОБА_2 офіційно не працює та оскільки в Україні введено військовий стан його можуть призвати на військову службу.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.06.2013р. по 19.10.2020 року (а.с. 10).

В шлюбі народився син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9)

Ще до розірвання шлюбу через неприязні стосунки в сім`ї в липні 2019 року ОСОБА_2 разом із сином, ОСОБА_7 , переїхали проживати до матері ОСОБА_2 в с.Войниха Лубенського району Полтавської області.

01.09.2019 року син ОСОБА_7 пішов до першого класу Войнихівської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів Засульської сільської ради (а.с.50,51, 66).

Також встановлено, що в січні 2020 року ОСОБА_2 разом із сином, ОСОБА_7 , змінили місце проживання та переїхали в АДРЕСА_2 , де почали проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 та її трьома дітьми (а.с.68).

В зв`язку з цим ОСОБА_7 пішов до Березотіцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.54, 70).

За час окремого проживання ОСОБА_1 неодноразово зустрічалася з сином.

Ці обставини не заперечуються сторонами у справі.

В 2021 році ОСОБА_1 ініціювала питання про визначення місця проживання дитини з нею в судовому порядку. В свою чергу в травні 2021 року батько дитини звернувся до суду з зустрічним позовом при визначення місця проживання дитини з ним.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 місцевий суд врахував позицію дитини, де він просив залишити його проживати з батьком, покази свідків, а також те, що батько веде активну участь у вихованні дитини, а мати лише епізодично брала участь у життя сина у формі побачень та нетривалого спільного проживання.

Окрім того, проживання сина з батьком після припинення фактичних шлюбних відносин було добровільно погоджено сторонами.

Також в матеріалах справи міститься висновок служби у справах дітей Лубенської районої адміністрації, за яким місце проживання дитини слід визначити з батьком.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов висновку, що в найкращих інтересах дитини буде визначення місця проживання з батьком.

Апеляційний суд вважає такі висновки місцевого суду вірними з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Нормами статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Також при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Місцевим судом вірно встановлено, що з липня 2019 року по цей час ОСОБА_7 проживає з батьком. За цей період вони протягом 6 місяців проживали в бабусі, а ОСОБА_7 відвідував Войнихівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Засульської сільської ради.

З січня 2020 року ОСОБА_2 разом із сином, ОСОБА_7 , проживають однією сім`єю з ОСОБА_6 та її трьома дітьми в с. Лука. З того часу ОСОБА_7 пішов до Березотіцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.68).

Відповідно до довідки-характеристики ОСОБА_6 від 23.04.2021 року № 18-4/16/30, виданої виконкомом ЛМР та керівником ТОВ «АТБ-маркет» остання працює продавцем в ТОВ «АТБ-Маркет». Виховує трьох дітей та ОСОБА_7 , є доброю та люблячою мамою, в повному обсязі виконує материнські обов`язки. Зарекомендувала себе позитивно, як відповідальний та сумлінний працівник, дисциплінарних скарг не мала. За характером спокійна та врівноважена. В колективі користується повагою, має позитивні відгуки (а.с.73, 74).

Місцевий суд дійшов вірного висновку, що шкода, яка може бути завдана ОСОБА_7 внаслідок його чергового переїзду за місцем проживання матері в с.Войниха Лубенського району Полтавської області, істотно переважає переваги від такого переїзду.

Суттєвим при розгляді цієї справи є питання реалізації ОСОБА_7 права на освіту.

Так, матеріали справи свідчать про те, що саме в Березотіцькій ЗОШ І-ІІІ ступенів у нього покращилася успішність на предметах. ОСОБА_7 почав проявляти активність на уроці, реагувати на вимоги вчителя та має значну кількість друзів.

Таким чином, в інтересах ОСОБА_7 є продовження навчання саме в цьому навчальному закладі, який знаходиться за місцем проживання батька.

Також суд першої інстанції враховав думку і самого ОСОБА_7 , який в своїх поясненнях однозначно виявив бажання проживати з батьком за місцем його проживання.

Крім того, місцевий суд врахував висновок служби у справах дітей Лубенської районної адміністрації, за яким місце проживання дитини слід визначити з батьком.

Апеляційний суд зауважує, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), 90, Ignaccolo-Zenide, 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ).

Враховуючи всі зазначені обставини, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у ОСОБА_7 за місцем проживання з батьком, його психологічний стан, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також належне та відповідальне ставлення ОСОБА_2 до виконання батьківських обов`язків, апеляційний суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному його вихованню та розвитку у звичному для нього середовищі.

Аналогічний підхід до вирішення спору між батьками про місце проживання дитини запроваджено і Верховним Судом при розгляді справи № 756/13187/17 (постанова від 30 березня 2021 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 , самовільно без узгодження матері забрав малолітнього сина ОСОБА_7 проживати в іншу сім`ю та влаштував його в іншу школу, тим самим позбавивши матір спілкування, виховання та утримання сина не заслуговують на увагу, оскільки за час проживання ОСОБА_7 з батьком, ОСОБА_2 влаштовував зустрічі з матір`ю за її місцем проживання, а також ОСОБА_1 приїжджала до сина за місцем його проживання.

Вказане не заперечувалось сторонами.

Посилання апелянтів на обставини, що сталися після ухвалення рішення такі як воєнний стан, можлива мобілізація, тимчасова робота, не заслуговують на увагу та не стосуються часу ухвалення рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 слід залишити без задовлення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 залишити без задовлення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 19.04.2022 року