Справа № 465/8030/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/4684/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника третьої особи Західного міжрегіонального управління юстиції ( м. Львів ) Децика Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: реєстраційна служба Головного Управління юстиції у Львівській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення, визнання права власності на 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: реєстраційна служба Головного Управління юстиції у Львівській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення, визнання права власності на 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 05.07.2005 та свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення, площею 70,0 кв.м. від 05.07.2005 такі належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Зазначає, що ОСОБА_6 впродовж багатьох років не проживає у квартирі АДРЕСА_2 . В даній квартирі проживає позивачка iз своїми доньками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . За заборгованість, яка виникла у відповідача перед позивачкою, він запропонував подарувати свою частку квартири та частку нежитлового приміщення, які належать йому на праві приватної власності, однак в подальшому передумав це робити. Згодом, узгодивши з ОСОБА_2 суму грошової компенсації за його частку в майнi, врахувавши його борги перед нею, такі домовились про всi iстотні умови купівлі-продажу його частки в майні, відповідно до умов угоди 17.05.2014 р. позивачка сплатила ОСОБА_2 150 000,00 грн., вiн в свою чергу пообіцяв до 01.06.2014 р. укласти зі нею нотаріально оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/4 частки нежитлового приміщення за адресою - АДРЕСА_3 , на підтвердження чого видав їй у присутності свiдкiв розписку про це. Однак, ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Враховуючи вищевикладене, просить визнати договір купівлі-продажу 1/4 частини вищевказаної квартири та нежитлового приміщення дійсними, визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири та нежитлового приміщення, а також позбавити відповідача права користування квартирою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: реєстраційна служба Головного Управління юстиції у Львівській області про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення, визнання права власності на 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Не погоджується з тією підставою відмови в задоволенні позову, що договір купівлі-продажу квартири, крім нотаріального посвідчення підлягає ще й державній реєстрації, оскільки, з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч. 3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», відтак положення ст.220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Вважає, що оскільки договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири та 1/4 частки нежитлового приміщення укладено 17 травня 2014 року, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким державна реєстрація договору купівлі-продажу скасована. Не погоджується з відмовою в задоволенні судом першої інстанції клопотань про виклик в судове засідання відповідача для дачі пояснень, оскільки представник відповідача не був присутній при укладенні договору, при передачі коштів відповідачу позивачем, а тому не володіє всією інформацією, а лише висловлює позицію відповідача. Стосовно відсутності висновку почеркознавчої експертизи, зазначає, що оригінал розписки від 17 травня 2014 року був втрачений позивачкою за невідомих обставин, як і інші оригінали боргових розписок, які відповідач надавав на підтвердження отримання ним коштів від позивачки та її матері ОСОБА_5 , оскільки з часу ухвалення рішення по даній справі до моменту звернення ОСОБА_2 до суду про скасування заочного рішення пройшло 4 роки. Вважає, що у зв`язку з тим, що клопотання позивачки про призначення експертизи були відхилені судом, вона була позбавлена можливості довести правомірність своїх вимог.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідача надіслав клопотання на адресу суду про відкладення слухання справи. Однак, колегія вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності не з`явившихся учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу дійсним в порядку передбаченому ч. 2 ст. 220 ЦК України. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням є похідними від позовної вимоги про визнання договору дійсним, то вони також задоволенню не підлягають.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 загальною площею 91,7 кв.м. та нежитлове приміщення, яке знаходиться у АДРЕСА_3 , загальною площею 70,0 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвами про право власності серії НОМЕР_1 від 05.07.2005 року та серії НОМЕР_2 від 05.07.2005 року.

Як вбачається з акту від 13.11.2014 року, ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30.09.2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З тексту копії розписки від 17.05.2014 року слідує, що відповідач отримав від позивачки гроші в сумі 150000 гривень в якості грошової компенсації за належну йому на праві спільної сумісної власності 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_3 та зобов`язувався до 01.06.2014 р. укласти із позивачкою нотаріально оформлений договір купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_3 . Розписка надана відповідачем у присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Вказану копію розписки позивачка вважає фактично договором купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/4 частки нежитлового приміщення, за адресою АДРЕСА_3 від посвідчення нотаріально якого ухиляється відповідач.

Відповідно до ст. 95 ЦПК якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Так, в судовому засіданні представник відповідача поставив під сумнів відповідність поданої копії розписки від 17.05.2014 оригіналу, в свою чергу позивачка оригінал вищевказаної розписки для огляду у судовому засіданні та спростуванні сумнівів представника відповідача, а також для проведення судової почеркознавчої експертизи не надала, а відтак в силу ст. 95 ЦПК України такий доказ не береться судом до уваги.

У зв`язку з відсутністю оригіналу розписки від 17.05.2014 не вдалось провести і почеркознавчу експертизу у справі, що підтверджується наявним в справі повідомленням судового експерта №2845 від 28.09.2018 року, що такий не мав можливості надати висновок, оскільки, оригінал досліджуваного документу для дослідження не надійшов.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.5 ст. 656 ЦК України, особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Статтею 657 ЦК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правила ст. 220 ЦК України, не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню, оскільки за змістом ст. 640 цього Кодексу договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Разом з тим договір купівлі-продажу квартири, згідно норм законодавства, чинних на момент його укладення, підлягав нотаріальному посвідченню, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Аналізуючи обставини справи та норми законодавства, чинні на час виникнення спірних правовідносин, колегія прийшла до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було укладено договору купівлі-продажу спірної квартири та нежитлового приміщення у встановленому законом порядку.

Доводи позивачки про те, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, є безпідставними, оскільки частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту розписки не вбачається, що сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактично вказаний вище договір має форму «розписки», та вважає, що розписка свідчить лише про передачу грошей, а тому доводи апеляційної скарги позивачки про те, що всі вимоги чинного законодавства при укладенні договору були дотримані, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, про те, що 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого ч.3 ст. 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, з ч. 2 ст. 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації», відтак положення ст. 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону, не знайшли свого підтвердження, оскільки договір купівлі-продажу квартири та нежитлового приіщення підлягав нотаріальному посвідченню, у зв`язку із чим не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Щодо наданих позивачкою оригіналів розписок від 14.07.2013 року та 24.08.2013 року, наданих ОСОБА_2 іншим особам, а не позивачці у справі, а також оригіналів кредитних договорів з додатками, укладених між відповідачем ОСОБА_2 та ТОВ "ММК-Україна", а саме договору №7029 від 14.10.2013 року та додатків до нього, кредитного договору №22843 від 24.03.2014 року, №10375 від 25.11.2013 року, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що такі свідчать лише про фінансові зобов`язання відповідача перед іншими особами, однак не є доказом на підтвердження визнання дійсності договорів купівлі-продажу та не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, згідно ст. 392 ЦК України тільки власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено вище, позивачка не є власником спірної квартири, а тому її право не порушено.

Статтею 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.

Традиційно підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника). Практичне значення такого поділу полягає в тому, що розглядаючи спори про захист права власності, набутого у похідний спосіб, судам необхідно враховувати імовірність наявності прав на відповідне майно в інших осіб.

За загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється.

Аналогічний за змістом висновок викладено і в Постанові КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частки квартири, 1/4 частки нежитлового приміщення та позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача по справі є похідними від позовної вимоги про визнання договору дійсним, а тому вони задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотань про виклик в судове засідання відповідача для дачі пояснень, оскільки представник відповідача не був присутній при укладенні договору, при передачі коштів відповідачу позивачці, а тому не володіє всією інформацією, а лише висловлює позицію відповідача та про те, що оригінал розписки від 17 травня 2014 року був втрачений позивачкою за невідомих обставин, як і інші оригінали боргових розписок, які відповідач надавав на підтвердження отримання ним коштів від позивачки та її матері ОСОБА_5 , оскільки з часу ухвалення рішення по даній справі до моменту звернення ОСОБА_2 до суду про скасування заочного рішення пройшло чотири роки, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник