ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/1207/21 Номер провадження 22-ц/814/945/22Головуючий у 1-й інстанції Свістєльнік Ю. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Пшеничний О.Л.

представник відповідача - адвокат Левицький В.І.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2021 року, ухвалене суддею Свістєльнік Ю.М., повний текст рішення складено - 29 грудня 2021 року

та додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року, ухвалене суддею Свістєльнік Ю.М., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 24.04.2014 року відповідач прийшов до належного йому магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований по АДРЕСА_1 та повернув йому куплені 19.04.2014 року диски. Відповідач був роздратований тим, що позивач не віддав йому гроші відразу і, схопивши акумулятор із зарядним пристроєм, почав розмахувати ним, зваливши інший кислотний акумулятор, який стояв на зарядці, внаслідок падіння кислотний акумулятор був пошкоджений. У подальшому після продажу дисків позивач запросив відповідача прийти забрати гроші та 02.05.2014 року останній прийшов до магазину. Зазначав, що між ними виникла сварка, в результаті якої відповідач схопив акумулятор та з силою кинув його на підлогу, від чого той розколовся на шматки, електроліт розлетівся по магазину та потрапив на товар. Після цього відповідач схопив вихлопну трубу від мотоцикла «Урал» та вибіг з магазину, але позивачу вдалося забрати у відповідача вихлопну трубу. Повернувшись до магазину, позивач виявив, що розлитий електроліт пошкодив значну кількість товару, який був у магазині на реалізації. Вказав, що загальна вартість пошкодженого товару склала 1378 доларів США та 2 100 євро, що еквівалентно сумі 51 133,91 грн. станом на 02.05.2014 року. Вказав, що по факту умисного пошкодження товару він звернувся до правоохоронних органів, досудове розслідування якого було закрито лише 30.04.2021 року з тих підстав, що розмір заподіяної матеріальної шкоди був меншим, ніж встановлено законом про притягнення винної особи до кримінальної відповідальності. Зазначив, що відповідно до висновку експертиз та з урахуванням індексу інфляції вартість пошкодженого майна станом на час звернення до суду складає 123 985,66 грн., яку він просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Також вказав, що оскільки матеріальна шкода була заподіяна йому діями відповідача, які містять ознаки кримінального правопорушення, крім матеріальної шкоди йому також заподіяна і моральна шкода, яка виразилася у негативних емоціях від перенесеного емоційного стресу, погіршенні настрою та стану здоров`я, тому, враховуючи ці обставини, моральну шкоду він оцінює у 30 000 грн.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року, кримінальне провадження за ч.1 ст.194 КК України відносно ОСОБА_2 , закрито в зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Крім цього, суд визнав, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду скасувати з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кримінальне провадження відносно відповідача закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що показання свідка ОСОБА_3 є непослідовними, різняться від тих, які були надані раніше під час досудового розслідування, що позивач не довів достатніми та допустимими доказами факт заподіяння шкоди та її розмір, оскільки розмір заподіяної шкоди встановлено на підставі експертних висновків, які були отримані у передбачений законом спосіб, на підставі відповідних постанов слідчих під час здійснення кримінального провадження, тому вони є належними та допустимими доказами. Відносно показань свідка, то суд, допитавши його, поставив під сумнів його показання з підстав, які не передбачені приписами чинного законодавства України. Також зазначає, що суд, діючи упереджено, здійснював тиск на свідка під час його допиту, намагаючись отримати показання, які б можна було витлумачити на користь відповідача, суд також не реагував належним чином у здійсненні тиску на свідка під час його допиту відповідачем та його представником, що підтверджується аудіозаписом судового засідання. Також вказує, що судом перекручено обставини щодо закриття кримінального провадження відносно відповідача, оскільки зазначивши, що кримінальне провадження відносно відповідача закрите за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, судом свідомо не вказано ту обставину, що підставою такого закриття стали не обставини відсутності заподіяння шкоди відповідачем, тобто не через відсутність дій, якими заподіяно шкоду, а лише через розмір шкоди, який менше ніж 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який передбачено диспозицією відповідної статті КК України, а саме ч. 1 ст. 194 КК України. Отже, підставою закриття кримінального провадження було не відсутність протиправних дій, а недостатність розміру заподіяної шкоди для притягнення особи до кримінальної відповідальності за вказаною статтею, при цьому вина ОСОБА_2 у протиправних діях і заподіянні шкоди була встановлена. Крім цього, посилається на те, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року оскаржена ним до Кременчуцької окружної прокуратури і постановою прокурора від 03.12.2021 року ця постанова скасована і у постанові прокурора чітко зазначено, що під час винесення постанови про закриття кримінального провадження слідчим встановлено особу, яка заподіяла шкоду, проте, суд відмовився відкласти розгляд справи до прийняття рішення у кримінальному провадженні. Вже після оголошення вступної і резолютивної частини судового рішення 29.12.2021 року слідчим була винесена постанова про закриття кримінального провадження, у якій зазначено про встановлення особи, яка вчинила протиправні дії, ОСОБА_2 , про що було отримано доказ після прийняття рішення у справі, який просить прийняти його апеляційним судом. Також вказує, що після закінчення розгляду справи йому стало відомо про існування підстав для відводу судді. Зазначає, що судом першої інстанції не враховані вимоги п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №4 «Про судове рішення у справі» відносно того, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку доказів та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обгрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Левицький В.І. просить апеляційну скаргу - відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що згідно постанови про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України (а.с. 17-20).

Під час розгляду справи судом було допитано свідка ОСОБА_3 , однак суд критично відноситься до наданих ним пояснень, оскільки його пояснення мають не послідовний характер та різняться з тими поясненнями, які були надані ним під час допиту слідчим у межах здійснення кримінального провадження за ч.1 ст.194 КК України у відношенні ОСОБА_2 .

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду і передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, ж відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Тобто, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідна наявність наступних обставин: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б ) наявність шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

По-перше, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.ст. 263 - 265 ЦПК України, оскільки у його мотивувальній частині не зазначеніфактичні обставини, які встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову .

Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №4 «Про судове рішення у справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається зі змісту рішення суду, у його мотивувальній частині суд першої інстанції лише послався на норми матеріального права, які не застосував при вирішенні спору.

По- друге, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено достатніми та допустимими доказами факт заподіяння йому шкоди та її розмір.

Проте, колегія суддів приходить до висновку про те, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим з наступних підстав.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача на користь позивача вартості пошкодженого майна у розмірі 123 985,66 грн. (станом на час звернення до суду) та моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Згідно ч.1,2 ст. 1166 ЦПК України, якою передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч.1, 2 ст. 1192 ЦК України, яка передбачає способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, у даному випадку законодавець визначив спосіб відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, у повному обсязі шляхом відшкодування розміру збитків, який визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000169 від 05.09.2014 р., закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в ході проведення досудового розслідування встановлено особу, що пошкодила майно гр. ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у АДРЕСА_2 . Під час допиту в якості свідка ОСОБА_2 згідно ст. 63 Конституції України від дачі будь-яких пояснень відмовився. Згідно диспозиції ч. 1 ст. 194 КК України кримінальна відповідальність настає за умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах. У зв`язку з тим, що з 01 липня 2014 року один неоподаткований мінімум доходів громадян складає 625,00 грн., а кваліфікація ст. 194 КК України передбачає пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, тобто на суму, яка в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, а саме 156 256,00 грн. Отже, досудовим розслідуванням встановлено, що в діянні ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 194 КК України, тому кримінальне провадження підлягає закриттю (а.с. 17-20).

Таким чином вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено особу, яка пошкодила майно гр. ОСОБА_1 , і цією особою є ОСОБА_2 . Оскільки розмір заподіяної ним шкоди не перевищив суму, яка з 01 липня 2014 року є у 250 і більше разів неоподаткованого мінімуму доходів громадян та складала 156 256,00 грн., тобто розмір заподіяної шкоди не підпадає під розмір «шкоди у великих розмірах», то у даному випадку за диспозицією ч. 1 ст. 194 КК України відсутня кримінальна відповідальність ОСОБА_2 , однак зазначене не виключає притягнення особи, яка заподіяла цю шкоду, до цивільно - правової відповідальності, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою.

Крім цього, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ним була оскаржена до Кременчуцької окружної прокуратури постанова про закриття кримінального провадження і постановою прокурора від 03.12.2021 року ця постанова скасована, також позивач вказав, що суд першої інстанції відмовився відкласти розгляд справи до прийняття рішення у кримінальному провадженні, а вже після оголошення вступної і резолютивної частини судового рішення 29.12.2021 року слідчим була прийнята постанова про закриття кримінального провадження, у якій зазначено про встановлення особи, яка вчинила протиправні дії, і цією особою є ОСОБА_2 , про що позивачем було отримано доказ після прийняття рішення у даній цивільній справі, який просить прийняти його апеляційним судом.

До апеляційної скарги позивач додав постанову від 03.12.2021 року про скасування постанови про закриття провадження від 16.11.2021 року, як необгрунтованої та такої, що суперечить вимогам ст.ст. 2,7,17,110,283,284 КПК України, з якої вбачається, що 16.11.2021 року слідчим СВ Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Дубом В.Ю. кримінальне провадження за №0000169 від 05.09.2014 р. закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. При цьому, при винесенні постанови про закриття кримінального провадження слідчим встановлено особу, що пошкодила майно громадянина ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_2 (а.с. 182-184).

Крім цього, позивач надав до апеляційної скарги постанову від 29.12.2021 року про закриття кримінального провадження, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000169 від 05.09.2014 р., закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України (а.с. 185-187).

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про оголошення перерви у розгляді справи до прийняття рішення у кримінальному провадженні, оскільки фактично на час ухвалення рішення суду у справі постанова про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року відносно ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.194 КК України, на яку посилався позивач як на підставу своїх вимог, була скасована в ході розгляду цивільної справи і лише 29.12.2021 року, тобто після ухвалення рішення суду, кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України.

На підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти вище вказані постанови як докази у справі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою, яка пошкодила майно позивача за обставин, які встановлені досудовим розслідуванням за №0000169 від 05.09.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, тому саме на нього слід покласти цивільно-правову відповідальність за завдану позивачу матеріальну шкоду у зв`язку з умисним пошкодженням майна, що належить відповідачу.

Щодо розміру матеріальної шкоди, то з постанови про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000169 від 05.09.2014 р., вбачається, що у результаті умисних дій відповідача були пошкоджені: бензопила Поулан 2150, яка прийнята на реалізацію вартістю 221,00 долар США; бензопила Партнер 350 - вартістю 232,50 долара США; бензопила Партнер 352 -вартістю 247,50 долара США; бензопила Хускварна 136 - вартістю 450 доларів США, бензопила Гудлак - вартістю 120 доларів США; бензопила Вайпер - вартістю 107,50 доларів США; мопед Сімсон С51 - вартістю 2100 Євро, всього вартість пошкодженого майна складає 1378 доларів США та 2 100 Євро.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 30.04.2021 року, вказані бензопили та мопед були нові, цей товар іноземного виробництва, тобто вочевидь його вартість, яка зазначена у доларах та євро відповідає дійсній вартості товару на час його пошкодження, позивач ОСОБА_1 вказує, що взяв цей товар у власників для реалізації у своєму магазині по курсу долара, який був станом на січень 2015 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, загальна вартість пошкодженого товару склала 1378 доларів США та 2 100 Євро. Позивач також вказує, що у зв`язку з пошкодженням товару, який не був проданий, він сплатив його власникам кошти у доларах та євро, придбавши іноземну валюту у банках по іншому курсу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обрав самостійний спосіб відшкодування шкоди шляхом застосування індексу інфляції до вартості кожного товару, який ним зазначено для обрахунку у валюті «гривня», проте, колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту порушеного права не є належним, оскільки позивач вказував вартість цього майна у валюті «долар» та «євро» та фактично позивач сплатив за цей товар після пошкодження у цій валюті, індекс інфляції не може бути застосований до грошової одиниці «долар» чи «євро», тому відшкодування матеріальної шкоди повинно бути проведено шляхом застосування курсу «долара» та «євро» до вартості пошкодженого товару на час розгляду справи.

Станом на 13.04.2022 року 1 долар становить 29,66 грн., а 1 євро - 31,77 грн. Таким чином, станом на час розгляду справи станом на 13.04.2022 року розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно: (1378 доларів США х 29, 66 грн. = 40 871,48 грн.) + (2 100 Євро х 31,77 грн. = 66 717,00 грн.) = 107 588,48 грн.

Що позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., то в цій частині колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 1,2 п.2,3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Позивач у позові зазначає, що моральна шкода для нього виразилася у негативних емоціях від перенесеного емоційного стресу, оскільки неврівноважена особа на його очах умисно пошкодила цінне майно, за яке він заплатив значні гроші, чим поставив його у скрутне матеріальне становище, що він змушений був змінювати звичайний уклад життя, витрачати час на з`ясування обставин, врегулювання питання. Встановлення винної особи, змушений був обмежувати витрати на свої потреби, на потреби сім`Ї, а це негативно відобразилося на його настрої, стані здоров`я, витрачання значний коштів, які він міг витратити на відпочинок та оздоровлення, а відповідач навіть не вибачився і з 2014 року збитки не відшкодував.

З урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про доведення позивачем завдання йому моральної шкоди та про часткове задоволення позову у розмірі 5 000 грн.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року вирішено питання судових витрат у справі, додаткове рішення є похідним від основного, тому у разі скасування основного рішення суду також підлягає скасуванню і додаткове рішення суду.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справ.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

По справі вбачається, що позивачем сплачено судовий збір при подачі позову у розмірі 908,00 грн. та 1239,00 грн., також ним сплачено судовий збір у розмірі 3 221,79 грн. при подачі апеляційної скарги, що підтверджується відповідними квитанціями банку (а.с. 62,189) та виписками про зарахування судового збору (а.с. 64,65,193), а всього позивачем сплачено 5 368,79 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 86,77%, а саме у розмірі 4 658,50 грн.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 3, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2021 року та додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2021 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 107 588,48 грн., у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., у відшкодування сплаченого судового збору 4 658,50 грн., а всього 117 246,98 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 квітня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов