ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/328/22 Справа № 175/2315/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору міни гаражу на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року його дочці ОСОБА_1 належить право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , а йому на підставі договору міни квартири на земельну ділянку належить право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,0524 га, розташовану за цією ж адресою.

Так, він разом з дочкою об`єднав земельні ділянки та власними силами, за свої власні грошові кошти разом із дружиною збудував домоволодіння загальною площею 320,3 кв. м для своєї дочки та онуків.

Проте, дочка та її чоловік ОСОБА_3 вирішили продати домоволодіння та витратити грошові кошти на свої потреби, у зв`язку з чим, виник конфлікт і позивач дізнався, що ОСОБА_1 ще у 2012 році отримала свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння.

Посилаючись на те, що свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на будинок порушує його права, оскільки він є власником земельної ділянки під цим будинком та саме він будував спірне домоволодіння, ОСОБА_2 просив суд:

- визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, на підставі якого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року на весь (в цілому) дачний будинок АДРЕСА_1 , у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року, серія та номер НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_1 про її право власності в цілому на дачний будинок АДРЕСА_1 , у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку;

- визнати за ним право власності на 598/1000 частини цього будинку;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відшкодування вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт в розмірі 60 300 грн, використаних під час будівництва 402/1000 частини зазначеного вище садового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано частково недійсним рішення Виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165 на підставі якого ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року на весь (в цілому) будинок АДРЕСА_1 у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року, серія та номер НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_1 про її право власності в цілому на дачний будинок АДРЕСА_1 у частині визнання за нею права власності на 598/1000 частини зазначеного дачного будинку. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 598/1000 частини садового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що з врахуванням обставин даної справи право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку не дає правових підстав для визнання за ним права власності на частину домоволодіння, розташованого на ній, оскільки позивачем не доведено, що спірне домоволодіння було побудоване ним разом з дружиною за власні грошові кошти. Позивач знав про будівництво домоволодіння та не заперечував проти реєстрації права власності на нього саме за відповідачем ОСОБА_1 , брав участь у розробці дозвільної документації для реєстрації права власності на нього.

Постановою Верховного суду від 24 листопада 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року серії НОМЕР_3 й визнання за ОСОБА_2 права власності на 598/1000 частини спірного будинку, а справу направлено в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача при новому апеляційному розгляді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору міни гаражу на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року відповідачу ОСОБА_1 (дочці позивача) належить право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №874431 (кадастровий номер :01:127:0176).

На підставі нотаріально посвідченого договору міни квартири на земельну ділянку від 04 вересня 2010 року ОСОБА_2 належить право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №874432 (кадастровий номер :02:061:0004).

На вказаних земельних ділянках самовільно побудоване домоволодіння, загальною площею 320,3 кв.м.

Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області №236 у березні 2012 року ОСОБА_1 піддано адміністративній відповідальності за самочинне будівництво спірного об`єкту нерухомості.

Рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165 ОСОБА_1 надано дозвіл на оформлення самочинно збудованого дачного будинку (легалізація самочинного будівництва).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року на весь (в цілому) дачний будинок.

Відповідно до висновку експерта, за результатами проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, спірний садовий будинок розташований одночасно на двох земельних ділянках АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1. Однак, у зв`язку з ухиленням від участі в експертизі відповідача, експерт не зміг визначити частки у праві власності на спірний садовий будинок позивача та відповідача (а.с. 182-204, т.1).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що він брав участь у будівництві домоволодіння, частина якого розташована на належній йому на праві власності земельній ділянці, з врахуванням того, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року серії НОМЕР_3 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 598/1000 частини спірного будинку відповідає не в повній мірі з таких підстав.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована, зокрема, тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, не взяв до уваги, що вона є власником спірного домоволодіння та під час здійснення реєстраційних процедур позивач надавав свою письмову згоду.

Як вбачається з матеріалів справи, судами достовірно встановлено, що спірний будинок одночасно зведено на двох земельних ділянках, належних сторонам, однак рішенням виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165 дозвіл на оформлення самочинно збудованого дачного будинку було надано лише власнику однієї земельної ділянки - ОСОБА_1 .

Оспорюючи це рішення органу місцевого самоврядування, позивач вказав саме на ці обставини, які, на його переконання, свідчать про порушення його прав як власника земельної ділянки, на якій розміщений спірний будинок.

Так, при наданні дозволу на оформлення самочинно збудованого дачного будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 орган місцевого самоврядування розглянув подані останньою: технічний паспорт, державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2011 року та лист БТІ №788 від 20 січня 2012 року, і саме на підставі цього рішення у останньої виникло право власності на спірне нерухоме майно.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що як ОСОБА_1 так і її батьку ОСОБА_2 державні акти на належні їм земельні ділянки видані 22 грудня 2011 року, однак земельні ділянки мали різні кадастрові номери :01:127:0176 та :02:061:0004 відповідно).

Отже, у ОСОБА_1 відсутнє одноосібне право на оформлення у власність спірного будинку, який розташований як на її земельній ділянці (кадастровий номер :01:127:0176), так і на земельній ділянці її батька (кадастровий номер :02:061:0004).

Разом із тим, суд першої інстанції, зазначаючи про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, не вказав у якій саме частині вказане рішення підлягає визнанню недійсним, а тому колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення місцевого суду не може бути залишене в силі у цій частині.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що право на забудову земельної ділянки мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із підпунктом 1 пункту б частини першої статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Частиною другою статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що належний відповідачу будинок, частково розташований на земельній ділянці, яка належить на праві приватної власності позивачу, що підтверджується, зокрема, наявним у матеріалах даної справи висновком експерта, порушує права останнього вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном та, у свою чергу, свідчить про недотримання при реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірний об`єкт нерухомості нормативних актів, які регулюють порядок реєстрації такого права.

При цьому, визнаючи частково недійсним свідоцтво про право власності на спірний будинок та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 598/1000 частин зазначеного будинку, суд першої інстанції не врахував, що відносно ОСОБА_2 відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про надання йому дозволу на оформлення у власність самочинно збудованого будинку, частково розміщеного на його земельній ділянці, тоді як відповідно до положень частини другої статті 376 ЦК України самочинне будівництво не породжує у особи, яка його здійснила, права власності на нього.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року та визнання за позивачем права власності на 598/1000 частини спірного будинку є похідними від вирішення позовних вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року № 165, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню також і у цій частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

Окрім цього колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази стосовно визначення часток спірного домоволодіння, оскільки висновок експерта був здійснений на підставі лише матеріалів справи, тобто без огляду спірного домоволодіння у зв`язку з ухиленням від участі в експертизі відповідача, відповідно експерт не зміг визначити частки у праві власності на спірний садовий будинок позивача та відповідача (а.с. 182-204, т.1).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, зокрема, що суд першої інстанції, зазначаючи про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, не вказав у якій саме частині вказане рішення підлягає визнанню недійсним, та оскільки відносно ОСОБА_2 відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про надання йому дозволу на оформлення у власність самочинно збудованого будинку, частково розміщеного на його земельній ділянці, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, адже на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув та у повному обсязі обставини справи не встановив, а рішеннясуду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, на підставі ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року серії НОМЕР_3 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 598/1000 частини спірного будинку.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 170 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання частково недійсним рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 24 лютого 2012 року №165, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 червня 2012 року серії НОМЕР_3 та визнання за ним права власності на 598/1000 частини спірного будинку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 170 (чотири тисячі сто сімдесят) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова