Постанова

Іменем України

16 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 190/1248/19

провадження № 61-18244св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (третя особа за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 11 липня 2005 року між банком та

ОСОБА_2 було укладено кредитний договір DNHDGK00000097, згідно якого останній видано кредит у розмірі 95 120,00 доларів США на термін до 11 липня 2025 року. В забезпечення виконання зобов`язання було укладено договір поруки з ОСОБА_1 .

Відповідно до умов договору, ОСОБА_2 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, в результаті чого станом на

19 квітня 2019 року утворилась прострочена заборгованість по кредиту у розмірі 581 014,37 доларів США з яких: 77 878,68 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 117 987,92 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 17 712,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

367 435,77 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частину заборгованості за кредитом, а саме 14 221,48 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 06 квітня 2018 року по 19 квітня 2019 року, що за курсом 26,83 грн відповідно до службового розпорядження Національного банку України (далі - НБУ) від 19 квітня 2019 року складає 38 156,31 грн та судові витрати.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненими правовідносин.

Зустрічну позовну заяву мотивовано тим, що11 липня 2005 року між

АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки

№ DNHDGK00000097, згідно якого останній поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 11 липня 2005 року № DNHDGK00000097.

Відповідно до пункту 12 зазначеного договору порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. ОСОБА_1 зазначав, що розуміє цю умову так, що порука припиняється не після спливу остаточного повернення боргу, а з дня настання першого погашення кредиту.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 11 липня 2005 року DNHDGK00000097 укладеного з АТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 до

АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненими правовідносин, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 26 лютого 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненими правовідносин задоволено. Договір поруки від 11 липня 2005 року № DNHDGK00000097, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» визнано припиненим.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що сторони в договорі поруки встановили строк її дії, а саме визначили, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Враховуючи, що останній платіж по кредиту відбувався 30 січня 2009 року, тобто змінився строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором, банк мав право звернутися до суду з позовом до боржника до 30 січня 2012 року (в межах трирічного строку позовної давності), а порука була чинною до 30 січня 2014 року (п`ять років після настання терміну повернення кредиту).

У задоволені первісних позовних вимог суд першої інстанції відмовив у зв`язку з пропуском позовної давності звернення до суду. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання припиненими правовідносин задовольнив та визнав договір поруки припиненим у зв`язку з закінченням строку його дії.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області

від 26 лютого 2020 року скасовано.

Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період

з 06 квітня 2018 року по 19 квітня 2019 року у розмірі 14 221,48 доларів США, що еквіваленто 381 562,31 грн, по кредитному договору № DNHDGK00000097 від 11 липня 2005 року.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що за умовами договору ОСОБА_2 мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 11 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, тобто до 11 липня 2025 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору строк виконання зобов`язань встановлено до 11 липня 2025 року. Позивач вимогу про дострокове стягнення заборгованості не пред`являв, строк виконання зобов`язання не змінював.

Позивач звернувся до суду 08 серпня 2019 року, отже має право на стягнення заборгованості за процентами за платежами за період

з 08 серпня 2016 року по 19 квітня 2019 року. Звертаючись до суду позивачем заявлялися вимоги про стягнення заборгованості, яка складається лише з відсотків за період з 06 квітня 2018 року по 19 квітня 2019 року в сумі 14 221,48 доларів США. На підтвердження заявлених вимог та суми заборгованості позивачем надані відповідні докази, а також розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем.

Щодо зустрічних позовних вимог про припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, то суд апеляційної інстанції вважав їх передчасними, оскільки як встановлено вище, позивач вимогу про дострокове стягнення заборгованості не пред`являв, строк виконання зобов`язання не змінював.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року, у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та вказує, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки останній платіж за кредитним договором було здійснено 30 січня 2009 року, тому, на думку заявника, порука припинилася 30 липня 2012 року.

Крім того, у березні 2013 року АТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язань за кредитним договором (справа № 199/4874/13-ц). Шляхом подання такого позову банк змінив строк виконання зобов`язання на 22 березня 2013 року та зумовив визначення моменту початку перебігу строку, у межах якого зобов`язаний був звернутися з позовом до поручителя (з 22 березня 2013 року по 22 березня 2016 року). У зв`язку з цим, відповідно до пункту 12 договору порука припиняється через 5 років після 22 березня 2013 року, тобто з 22 березня 2018 року. Позивач звернувся з первісним позовом до суду першої інстанції 08 серпня 2019 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року справу № 190/1248/19 призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому воно просило залишити зазначену касаційну скаргу без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № DNHDGК00000097 за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 11 липня 2025 року включно у вигляді встановленої кредитної лінії у розмірі 95 120,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з 6 по 11 число кожного місяця (а. с. 13-14, т. 1)

11 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № DNHDGК00000097, згідно якого останній поручився за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором

від 11 липня 2005 року № DNHDGК00000097 (а. с. 15, т. 1)

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», за кредитним договором від 11 липня 2005 року № DNHDGК00000097 станом на 19 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 581 014,37 доларів США з яких:

77 878,68 доларів США - тіло кредиту; 17 712,00 доларів США - прострочена комісія; 367 435,77 доларів США - пеня; 117 987,92 доларів США - заборгованість по процентам, з яких за період з 06 квітня 2018 року

по 19 квітня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі

14 221,48 доларів США, що в еквіваленті складає 381 562,31 грн. Останній платіж ОСОБА_2 здійснила 30 січня 2009 року (а. с. 6-8, т. 1).

Згідно з пунктом 1.1 умов кредитного договору від 11 липня 2005 року

№ DNHDGК00000097 період спати з 6 по 11 число кожного місяця.

З урахуванням зазначеного сторони визначили строк дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитом та процентами за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту до 11 липня

2025 року, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені договором.

Відповідно до пункту 12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

14 липня 2019 року ОСОБА_2 надіслала до суду заяву, в якій просила застосувати позовну давність та в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що останній платіж нею здійснено 30 січня 2009 року в розмірі 2 125,39 доларів США, таким чином строк позовної давності для позивача щодо звернення до суду по стягненню кредиту та відсотків сплив 30 січня 2012 року (а. с. 114-116, т. 1).

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою

статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18); від 04 липня 2018 року у справі

№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягуючи з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 06 квітня 2018 року по 19 квітня

2019 року у розмірі 14 221,48 доларів США за кредитним договором

від 11 липня 2005 року, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про те, що банк не звертався до суду про дострокове стягнення заборгованості та не змінював строк виконання зобов`язань.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень (справа

№ 199/4874/13-ц) рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року позовні вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед

ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 11 липня 2005 року

№ DNНDGК00000097 в розмірі 138 934,17 доларів США, яка складається з: 114 652,92 доларів США заборгованості за кредитом, процентам, комісії;

24 281,25 доларів США заборгованості за пенею, вирішено звернути стягнення згідно договору іпотеки від 11 липня 2005 року

№ DNНDGК0000009 на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 816 кв. м

по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину

купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено та вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня

2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Враховуючи викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що

АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі частини другої статті змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому його право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось, вимоги АТ АБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 процентів за кредитним договором від 11 липня 2005 року задоволенню не підлягають.

ОСОБА_2 постанову суду апеляційної інстанції не оскаржує, а тому в частині стягнення з неї на користь банку відсотків за кредитним договором постанова суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не переглядається.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у період з 06 квітня 2018 року по 19 квітня

2019 року у розмірі 14 221,48 доларів США, що еквівалентно 381 562,31 грн за кредитним договором від 11 липня 2015 року № DNНDGК00000097 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою

статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

У силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Як встановлено судами у цій справі, відповідно до пункту 12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Тобто сторони встановили строк дії поруки.

11 липня 2005 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір DNHDGK00000097, згідно якого останній видано кредит у розмірі

95 120,00 доларів США на термін до 11 липня 2025 року.

Проте, АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (березень 2013 року), на підставі частини другої статті змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором.

Враховуючи умови договору поруки про її припинення після закінчення

5 років дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, а це березень 2013 року, то порука ОСОБА_1 припинилась у березні 2018 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненими правовідносин слід задовольнити та визнати договір поруки припиненим у зв`язку з закінченням строку його дії.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року скасувати.

У задоволенні позову позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання припиненим правовідносин задовольнити.

Договір поруки № DNHDGK00000097 від 11 липня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», визнати припиненим.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович