ПОСТАНОВА

Іменем України

07 квітня 2022 року м. Кропивницький

справа № 401/3174/21

провадження № 22-ц/4809/357/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.,

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.12.2021, суддя Мельничик Ю.С., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 03 червня 2019 року по 31 серпня 2021 року працював в КП «Житлосервіс 2012» на посаді слюсаря-електрика.

На день його звільнення КП «Житлосервіс 2012» мав перед ним заборгованість по заробітній платі в розмірі 16864.61 грн.

Після звільнення, відповідач сплатив борг по заробітній платі 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року.

При цьому без його письмової згоди відповідач із його заробітної плати утримав 10150,41 грн. для погашення заборгованості по квартирній платі.

Оскільки відповідач не виплатив йому заробітну плату в повному обсязі, просив суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, стягнути з відповідача на його користь, грошові кошти в сумі 7046,31 грн. заробітної плати та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи у розмірі 29178,52 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.12.2021 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги договір реструктуризації боргу від 24.11.2020, який підписаний ОСОБА_1 , тобто позивач в листопаді 2020 був обізнаний про реструктуризацію заборгованості і не звертався до суду про визнання договору реструктуризації таким, що порушує його права. Позивач надав свою згоду на відрахування з нарахованої йому відповідачем заборгованості по заробітній платі грошових коштів на погашення його заборгованості по квартирній платі. Крім того, сума стягнутих витрат на правничу допомогу є завищеною, судові витрати не підтверджені доказами.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28.02.2022 відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 01.03.2022 справу призначено до розгляду.

Від Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України.

Згідно ч.1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи викладені в клопотанні і дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи відповідно до ч.1 ст. 372 ЦПК України відсутні, оскільки не зазначено, чим перешкоджає введений військовий стан на території України, розгляду справи судом, який не перебуває в зоні бойових дій або в зоні де є реальна загроза життю сторони по справі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 03 червня 2019 року працював в Комунальному підприємстві «Житлосервіс 2012» на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування.

Згідно заяви від 24 листопада 2020 року ОСОБА_1 просив директора КП «Житлосервіс 2012» оформити договір реструктуризації боргу в розмірі 9015,53 грн. за квартирну плату на один рік.

24 листопада 2020 року КП «Житлосервіс 2012» (далі - Підприємство) укладено з ОСОБА_1 договір №11 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно якого Підприємство надало ОСОБА_1 розстрочку з 01 грудня 2020 року до 30 листопада 2021 року у погашенні заборгованості з квартирної плати, що утворилася станом на 24.11.20 р. на суму 9015,53 грн.

Наказом Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» від 28 серпня 2021 року №32-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

Після звільнення ОСОБА_1 відповідач не провів з ним повний розрахунок по заробітній платі, яка станом на 31 серпня 2021 року становила 16864,61 грн., що підтверджується довідкою наданою відповідачем по справі.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно довідки №228 від 13 вересня 2021 року виданої КП «Житлосервіс 2012», заборгованість КП «Житлосервіс 2012» по заробітній платі на день звільнення ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2021 року становить в загальній сумі 16864 грн. 61 коп., середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 310,41 грн.

Після звільнення позивачу було сплачено борг із заробітної плати в розмірі 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року.

Відповідач не заперечував факт не проведення при звільненні позивача виплати всіх сум, що належать працівнику від підприємства.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в день звільнення позивача, відповідачем не виплачено заборгованість по заробітній платі у сумі 16864,61 грн.,

Суд врахував пояснення позивача, ОСОБА_1 про те, що він не надавав КП «Житлосервіс 2012» дозволу на відрахування із нарахованих йому сум заборгованої заробітної плати грошових коштів на погашення його заборгованості по квартирній платі.

Суд також врахував, що ОСОБА_1 не погоджується з нарахованою йому відповідачем сумою боргу по квартирній платі.

Суд зазначив, що відповідач не надав доказів які б доводили, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку надав свою згоду відповідачу на відрахування з нарахованої йому заборгованості по заробітній платі грошових коштів на погашення його заборгованості по квартирній платі.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача КП «Житлосервіс 2012», з яким ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах, на користь позивача слід стягнути 7046,31 грн. боргу по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2021 року по 13 грудня 2021 року (73 робочих дня х 310,41 грн. середньоденної заробітної плати) в розмірі 22659 грн. 93 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 03 червня 2019 року працював в Комунальному підприємстві «Житлосервіс 2012» на посаді слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування.

Наказом Комунального підприємства «Житлосервіс 2012» від 28 серпня 2021 року №32-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України.

24 листопада 2020 року ОСОБА_1 згідно заяви просив директора КП «Житлосервіс 2012» оформити договір реструктуризації боргу за квартирну плату в розмірі 9015,53 грн. на один рік.

24 листопада 2020 року КП «Житлосервіс 2012» (далі - Підприємство) укладено з ОСОБА_1 договір №11 про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, згідно якого Підприємство надало ОСОБА_1 розстрочку з 01 грудня 2020 року до 30 листопада 2021 року у погашенні заборгованості з квартирної плати, що утворилася станом на 24.11.20 р. на суму 9015,53 грн.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день звільнення позивача з роботи Комунальне підприємство «Житлосервіс 2012», не провіли повний розрахунок з позивачем, та станом на 31 серпня 2021 року є заборгованість по заробітній платі на загальну суму 16864,61 грн..

Відповідно довідки №228 від 13 вересня 2021 року виданої КП «Житлосервіс 2012», середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 310,41 грн.

Після звільнення позивачу було сплачено борг із заробітної плати в розмірі 1000 грн. - 03 вересня 2021 року, 5714,20 грн. - 09 вересня 2021 року та 3104,10 грн. - 09 вересня 2021 року.

Встановлені обставини сторонами не заперечуються.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - щ винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Відповідно до ч.І ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівниках регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи інших уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.1 ч.І ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору е угода сторін.

Відповідно до ч.І ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ст.116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ч.І ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при

звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку, що посилання відповідача на правомірність дій в частині відрахування із заробітної плати при звільнені позивача заборгованості по комунальним послугам, є необґрунтованими.

Зазначені доводи не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно діючого законодавства, відрахування із заробітної плати можуть здійснюватись або за заявою самого працівника або в примусовому порядку відповідно до діючого законодавства, зокрема виконавчого листа.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що позивач надав дозвіл на відрахування із заробітної плати результаті заборгованості за комунальні послуги.

Договір про реструктуризацію боргу від 24.11.2020 року, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі свідчить тільки про те, що сторони домовились про розстрочку заборгованості за комунальні платежі.

Докази на підтвердження можливості відрахувань із заробітної плати позивача заборгованості по комунальним платежам зазначений договір не містить.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не виконував законодавство про працю, затримував проведення виплати заробітної плати. Відрахування із заробітної плати при звільнені позивача були здійснені з порушенням діючого законодавства.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги виходячи із доказів, які були надані сторонами по справі і дослідженні судом першої інстанції.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції.

Наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи те, що відповідач в суді першої інстанції не заперечував проти розміру витрат на правничу допомогу та не довів неспівмірність витрат адвоката, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зменшення витрат на оплату правничої допомоги та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Житлосервіс 2012», залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.12.2021, залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: