Ухвала

06 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 236/909/21

провадження № 61-2634ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 31 серпня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 04 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лиманська міська рада Донецької області, про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним використанням земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 243 320,96 грн майнової шкоди за незаконне використання її земельної ділянки у 2018, 2019, 2020 роках, коли вона перебувала в оренді в інших осіб.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що після смерті її свекра ОСОБА_3 вона отримала у спадщину майнове право на земельну частку (пай) на землях колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (далі - КСП «Дружба»). Майнове право ОСОБА_3 було підтверджено сертифікатом на земельну частку (пай) від 26 червня 1997 року, зареєстрованим за № 4777, йому належала ділянка на землях КСП «Дружба» площею 5,1173 га за № 400. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті спадкоємцем всього майна (за заповітом) був її чоловік ОСОБА_4 , який тяжко хворів, мав інвалідність І групи і за життя не встиг завершити оформлення своїх майнових прав на вказану земельну частку (пай). 08 травня 2015 року після смерті ОСОБА_4 вона отримала свідоцтво про право на спадщину, а 26 травня 2015 року переоформила право на земельну частку (пай) в Краснолиманській міській раді Донецької області на своє ім`я. Під час оформлення майнових прав на земельну частку (пай) вона дізналася про договір оренди землі від 22 серпня 2013 року, укладений між Рубцівською сільською радою (як орендодавцем) та ОСОБА_2 (як орендарем), зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Рубцівської сільської ради за № 1 від 22 серпня 2013 року. Об`єктом оренди за вказаним договором була також земельна частка (пай) за № 400 на землях колишнього КСП «Дружба», яка не була виділена в натурі (на місцевості). 26 травня 2015 року вона зверталася до ОСОБА_2 та пропонувала укласти договір оренди земельної ділянки з нею, однак він відмовився. ОСОБА_2 використовував належну їй землю безпідставно та незаконно. Після оформлення нею в порядку спадкування права на спірну земельну частку (пай) вона 06 квітня 2018 року уклала договір оренди вказаної земельної ділянки з Фермерським господарством «Провінція», а з 20 березня 2020 року і дотепер орендарем належної їй земельної ділянки є Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Шевченківська». Однак у 2018, 2019, 2020 роках відповідач сіяв соняшник на належній їй земельній ділянці, продовжуючи таким чином незаконне використання землі.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 31 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 04 січня 2022 року (повний текст якої складено 10 січня 2022 року) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 31 серпня 2021 року - без змін.

15 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 31 серпня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 04 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.

Ціна позову в цій справі становить 243 320,96 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Тобто справа № 236/909/21 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 31 серпня 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 04 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лиманська міська рада Донецької області, про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним використанням земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко