Справа № 486/1769/21
Провадження № 2/486/186/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 квітня 2022 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючої судді Далматовій Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнська міська рада Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа Южноукраїнська міська рада Миколаївської області,

В С Т А Н ОВ И В:

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнська міська рада Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі ордеру №178 від 02 лютого 1999 року зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_3 померла. З 2013 року в квартирі зареєстрована тільки вона та її батько ОСОБА_2 . У 2018 році відповідач виїхав з квартири та поїхав на заробітки. Повідомив їй, що наміру повертатися в Україну немає та не має наміру брати участь у приватизації квартири. Комунальні платежі відповідач не сплачує, в утриманні житла участі не бере, квартирою не цікавиться. 30 серпня 2021 року позивач переоформила на себе договір найму квартири.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що її батько ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2018 року. Наміру повертатись в квартиру відповідач не має, як і не має наміру брати участь в її приватизації.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання із проханням розглядати справу без участі представника.

За таких обставин відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення, про що в судовому засідані постановлена відповідна ухвала.

Вислухавши позивача, свідків, дослідивши докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

/а.с. 12/.

Згідно інформації, що міститься в особовому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 (квартиронаймач), ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_4 (донька), на підставі ордеру №178 від 02 лютого 1999 року надано користування квартиру АДРЕСА_1 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 /а.с. 18/.

Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 11/.

Відповідно довідки № 216 від 27 серпня 2021 року виданої КП «ЖЕО» /а.с. 87/ ордер № 178 від 02 лютого 1999 року відсутній, було вкрадено (постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 19 вересня 2007 року). Новий ордер ОСОБА_3 не отримувала. Особовий рахунок відкрито на ОСОБА_1 , в зв`язку зі смертю ОСОБА_3

06 квітня 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року було розірвано. ОСОБА_6 залишено прізвище « ОСОБА_7 » /а.с. 14/.

26 червня 2021 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Прізвище позивача після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 » /а.с. 15/.

Відповідно до копії довідки (про склад сім`ї та реєстрацію) станом на 15 квітня 2022 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 (квартиронаймач) та ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_10 (дочка). Статус квартири не приватизована /а.с. 88/.

Згідно копій актів про непроживання № 025 від 26 березня 2021 року та № 085 від 26 жовтня 2021 року ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , зі слів сусідів, не проживає з 2018 року /а.с. 9, 10/.

30 серпня 2021 року ОСОБА_1 стала наймачем квартири АДРЕСА_1 , про що уклала з КП «ЖЕО» договір найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності м. Южноукраїнська /а.с. 19-20/.

20 січня 2020 року ОСОБА_11 дав згоду та не заперечував проти приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 . Вказана згода нотаріально посвідчена /а.с. 17/.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що проживає по сусідству зі сторонами по АДРЕСА_3 . За вказаною адресою проживає 10 років. За весь цей час двічі бачила батька позивача ОСОБА_2 . Вже близько п`яти років ОСОБА_2 не бачила.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що з 2016 року проживає за адресою: АДРЕСА_4 по-сусідству зі сторонами. Батька позивача бачила всього один раз, приблизно в 2017 році, з цього часу більше ОСОБА_2 не бачила.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзакріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно із статтями 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору судом.

При цьому ч.3 ст.71 ЖК України передбачені випадки, коли жиле приміщення зберігаєтьсяза тимчасово відсутнім наймачемабо членамийого сім`їпонад шістьмісяців,а самеу випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №201/10924/13-ц).

Разом з тим, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа №464/7923/16-ц).

Оскільки ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 більш, ніж шість місяців без поважних причин, він втратив право користування нею, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,81,141, 263, 264, 265, 282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнська міська рада Миколаївської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Южноукраїнськ Миколаївської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець селища Енергетик, Оренбурзької області, Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне найменування третьої особи: Южноукраїнська міська рада Миколаївської області, 55002, вул. Дружби народів, б.48, м. Южноукраїнськ, Миколаївської області, .

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова