Провадження № 2/161/440/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Івасюти Л.В.

при секретарі Юхим А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-банк», про визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 15.05.2016 між ним та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено кредитний договір № АВН0RG131510300, який складається із заяви позичальника №АВН0RG131510300, графіку погашення кредиту, довідки про умови кредитування Акцент-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, йому було надано кредит на споживчі цілі у сумі 7207 (сім тисяч двісті сім) гривень 20 копійок зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,12 % річних, єдиноразовою винагородою за надання фінансового інструменту 277,20 грн., сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інтрументу у розмірі 288,29 грн. Зазначає, що в 1994 році отримав важку травму голови внаслідок скоєного на нього розбійного нападу, в результаті чого не може в повній мірі розуміти значення своїх дій і керувати ними. Він є особою з інвалідністю І групи по психічному захворюванню довічно та відповідно до довідки МСЕК, не пристосований до самостійної праці, потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Інвалідність черговому переогляду не підлягає.

У відповідності до консультаційного висновку спеціалістів від 27.08.2018, на час укладення угоди з банком 15.05.2016 він виявляв ознаки травматичної деменції, ускладненої психопатоподібним та епілептичним синдромом. За своїм психічним станом потребував сторонньої допомоги та догляду. Тобто хвороба була зафіксована задовго до отримання кредиту. Враховуючи те, що на момент вчинення правочину - укладення кредитного договору між сторонами 15.05.2016 він страждав психічними розладами, потребує постійного стороннього догляду та допомоги, кредитний договір, що є предметом даного спору, може бути визнаний нікчемним правочином.

Посилаючись на викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № АВН0RG131510300 від 15.05.2016, укладений між ним та банком.

Ухвалою судді від 04.09.2018 відкрито провадження у справі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує щодо задоволення позову. Зазначає, що необхідно встановити факт усвідомлення позивачем його дій на момент підписання ним самої позовної заяви та звернення до суду з позовом, оскільки він сам зазначає, що не усвідомлює значення своїх дій, на що він посилається й під час підписання кредитного договору № АВН0RG131510300. Крім цього, у випадку визнання договору недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України та ч.1 ст.1057-1 ЦК України, стягнути з позивача на користь АТ «Акцент-Банк» суму в розмірі 6930,00 грн.

07.02.2019 ухвалою суду призначено у справі судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі на час її проведення.

Ухвалою суду від 28.08.2019 поновлено провадження у справі.

23.10.2019 ухвалою суду призначено у справі судово-психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі на час її проведення.

01.02.2022 ухвалою суду поновлено провадження у справі.

До початку розгляду справи від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке.

15.05.2016 між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» укладено кредитний договір № АВН0RG131510300, який складається із заяви позичальника №АВН0RG131510300, графіку погашення кредиту, довідки про умови кредитування Акцент-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту.

Відповідно до умов договору, йому було надано кредит на споживчі цілі у сумі 7207 (сім тисяч двісті сім) гривень 20 копійок зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,12 % річних, єдиноразовою винагородою за надання фінансового інструменту 277,20 грн., сплатою щомісячної винагороди за надання фінансового інтрументу у розмірі 288,29 грн.

Відповідно до меморіального ордеру № BLFZ0GB791 від 16.05.2016 кредитні кошти в сумі 6930,00 грн. перераховано ФОП ОСОБА_2 , а 277,20 грн. отримано самим ОСОБА_1 (меморіальний ордер № V87K від 16.05.2016)

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Водночас, слід звернути увагу й на те, що умови угоди не було передбачено відповідальність сторонами за несплату у вигляді неустойки (штрафу) і розрахунок такого боргу поданого відповідачем не містить посилання на вірність нарахування штрафних санкцій (по двох видах штрафу) згідно договору, тому у цій частині такий розрахунок на переконання суду не є обґрунтований та доведений зі сторони відповідача.

Як випливає із матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи по психічному захворюванню, інвалідність встановлено довічно (а.с.06, 07, 08). ОСОБА_1 потребує постійного стороннього догляду і допомоги.

З висновку судово-психіатричного експерта № 05/К вбачається, що ОСОБА_1 на момент укладення правочину кредитного договору між ним та ПАТ №Акцент-банк» від 15.05.2016 страждав тяжким психічним розладом у формі посттравматичної деменції, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці і суд застосовує деякі позиції щодо цього.

Так, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначає, що тлумачення статей 215 та 216 ЦК України свідчить, що учасники цивільних відносин не можуть на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), визначати правові наслідки нікчемності правочину. За домовленістю сторін можуть змінюватися тільки правові наслідки оспорюваного правочину.

Презумпція правомірності правочину у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно Постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказує, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору оспорюваного договору не є підставою для його визнання недійсним.

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів недопустиме. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з-під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (позиція Об`єднаної палати КЦС ВС сформульовану в постанові від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Звідси, слід зробити наступний висновок у спірних правовідносинах про те, що позичальник ОСОБА_1 на час укладення спірного кредитного договору, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 05/К, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

На спростування висновку експерта стороною відповідача інших висновків не надано.

Водночас, визнання кредитного договору недійсним має наслідком двосторонню реституцію (ст. 216 ЦКУ), тобто обов`язок повернення кожною зі сторін у натурі всього, що вона одержала на виконання правочину.

Також, за нормами ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Отже, у разі визнання кредитного договору недійсним боржник зобов`язаний повернути банку лише суму, яка з огляду на судову практику визначається позичальником, але затверджується судом.

Від позивача та його представника щодо суми за вказаним правочином, а саме 6930,00 грн., заперечень не надходило.

Правові наслідки недійсності кредитного договору, визначаються ст. 1057-1 ЦКУ, яка встановлює, що суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Таким чином, при вирішенні питання про визнання кредитного договору недійсним, суд враховує визначену відповідачем суду для повернення, а саме 6930,00 грн.

Враховуючи наведене, оскільки на час укладення спірного правочину ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також те, що в суду відсутні відомості про визнання його недієздатним або обмежено дієздатним, суд дійшов висновку, що задовольняючи позовні вимоги про визнання кредитного договору № АВН0RG131510300 від 15.05.2016, укладеного між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 недійсним, слід застосувати наслідки недійсності правочину та визначити грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю саме ОСОБА_1 у розмірі 6930,00 грн.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 5, ч.3 ст.12, 81, 141, 259-263, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 37, 203, 215, 216, 225, 530, 612, 626, 1054, 1057-1, 1185-1186 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № АВН0RG131510300 від 15 травня 2016 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 .

Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк», грошової суми в розмірі 6930 (шість тисяч дев`ятсот тридцять) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Акцент-Банк» в дохід держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ).

Відповідач: Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (адреса: вул. Батумська, 11, м. Дніпро, ).

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Л.В. Івасюта