ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року м. Чернівці Справа № 727/10329/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі голови ліквідаційної комісії Богачової Ольги Олександрівни,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2022 року, ухваленого під головуванням судді Одовічен Я.В., дата складання повного тексту рішення 11 лютого 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивачі звернулась до суду з позовом до ПП «Світвуд Україна», в якому просили зобов`язати відповідача в особі голови ліквідаційної комісії Богачової О.О. визнати та включити до проміжного ліквідаційного балансу ПП «Світвуд Україна» кредиторські вимоги у розмірі 42 270 дол. США та 2% річних у розмірі 2 958,90 дол. США.

В обґрунтування позову вказували, що 02.11.2012 року ОСОБА_4 , діючи як директор ПП «Світвуд Україна», отримав від позивачів грошові кошти в розмірі 42 270 дол. США для ведення бізнесу, які зобов`язався повернути до 28.02.2013 року, що підтверджується розпискою від 02.11.2012 року.

Станом на час звернення з позовом грошові кошти не повернуті, ПП «Світвуд Україна» перебуває у стані припинення, а голова ліквідаційної комісії ухиляється від розгляду кредиторських вимог позивачів, у зв`язку з чим просили позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за неповного Провадження №22-ц/822/323/22

з`ясування обставин справи.

Вказує, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Так, судом першої інстанції не взято до уваги те, що стороною відповідача не надано доказів на спростування правомірності договору позики, а також те, що ПП «Світвуд-Україна» вчиняються недобросовісні дії, які спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що відповідач не визнає кредиторської вимоги до юридичної особи, що припиняється, які позивачі просять включити до проміжного ліквідаційного балансу, і заперечує факт одержання грошових коштів згідно розписки від 02.11.2012 року, у зв`язку з чим з посиланням на постанову ВС у справі №924/478/16 дійшов висновку, що вимоги про стягнення коштів за розпискою є самостійним предметом спору та підлягають доказуванню у справі 723/304/16-ц, яка перебуває на розгляді Сторожинецького районного суду Чернівецької області.

Висновки суду першої інстанції вимогам закону не відповідають з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 02.11.2012 року ПП «Світвуд Україна» в особі директора і партнера Бен Амії Абрахам Берто для ведення бізнесу отримало від позивачів позику у розмірі 42 270 дол. США, які зобов`язалося повернути не пізніше 28.02.2013 року зі сплатою 2% за кожен місяць користування коштами, що підтверджується копією розписки (а.с.6).

ОСОБА_5 як засновник ПП «Світвуд Україн» прийняла рішення №16/06 від 16.06.2021 року про припинення ПП «Світвуд Україна», призначення ліквідаційної комісії, тощо (а.с.66).

Рішенням №1/09 від 01.09.2021 року затверджено проміжний ліквідаційний баланс ПП «Світвуд Україна», згідно додатка 2 вбачається, що кредиторських вимог не заявлено (а.с.68-71).

З копії постанови ВП ВС від 23.10.2019 року (справа №723/304/16-ц) вбачається, що касаційну скаргу ПП «Світвуд Україна» задоволено, рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29.12.2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 28.03.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ПП «Світвуд Україна» в особі директора Богачова Ю.В. про стягнення боргу за договором позики скасовані, справа направлена на новий розгляд (а.с.72-80).

У вересні 2021 року представник кредиторів ОСОБА_2 зверталася до голови ліквідаційної комісії ПП «Світвуд Україна» із заявою про визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с.37-39).

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

За приписами ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтями 525, 526, 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від виконання прийнятих на себе зобов`язань згідно до вказівок закону, договору, не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У випадку заперечень позичальником (його правонаступником) реальності договору можуть мати наслідки, визначені ст.1051 ЦК України, згідно якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За правилами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частинами 1-4 ст.105 цього Кодексу передбачено, що учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи. До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Частина 6 вказаної статті визначає, що кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Однак, у свою чергу, за змістом положень частин 3, 4 статті 112 цього Кодексу у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно.

Згідно з ч.ч.8, 9 ст.111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, що ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результат їх розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи.

Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується, у тому числі за податками, зборами, єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншими коштами, що належить сплатити до державного або місцевого бюджету, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, провадиться у порядку черговості, встановленому статтею 112 цього Кодексу. У разі недостатності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для задоволення вимог кредиторів ліквідаційна комісія (ліквідатор) організовує реалізацію майна юридичної особи.

В силу вимог ч.3-5 ст.112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно. Вимоги кредиторів, які не визнані ліквідаційною комісією, якщо кредитор у місячний строк після одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, які не задоволені через відсутність майна юридичної особи, що ліквідується, вважаються погашеними.

В постанові КГС ВС від 03 травня 2018 року (справа №924/478/16) зроблено наступні висновки.

«…Радою відповідно до вимог статті 112 ЦК України та з урахуванням приписів частини другої статті 16 ЦК України, обраний не вірний спосіб захисту, оскільки жодна норма цивільного законодавства не вимагає додаткового звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості до звернення з позовом про включення кредиторських вимог до проміжного ліквідаційного балансу боржника...».

«…За таких обставин суди дійшли висновку, що належним способом захисту прав Ради у даному випадку є вимога про зобов`язання включення до проміжного ліквідаційного балансу боржника визнаних ним вимог, а не про стягнення з Управління грошових коштів. Крім того, звернення Ради з позовом про стягнення заборгованості з Управління не вирішить спору щодо наявності чи відсутності підстав для включення цих вимог до ліквідаційного балансу Управління…».

«…Посилання в касаційній скарзі на те, що: суди дійшли помилкового висновку про те, що Договір містить елементи договору міни і є неукладеним, внаслідок укладання його у простій письмовій формі і не застосували статтю 216 ЦК України, про необхідність застосування якої вказав у своїй постанові Вищий господарський суд України від 10.04.2017; відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а відповідно до частини четвертої статті 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи, що судами зроблено не було; у даному випадку було укладено договір надання поворотної допомоги, яка полягала у наданні Управлінню квартир з умовою повернення замість них інших рівноцінних квартир або відшкодування їх вартості, -приймаються Касаційним господарським судом, оскільки сторона, яка вважає, що волевиявлення згідно угоди не співпадає із її справжнім волевиявленням, може оспорити таку угоду, та повинна довести цю неузгодженість. Сторона у випадку, якщо вона не надавала згоди на таку угоду, та помилялась відносно справжніх намірів іншого контрагента, може також оспорити угоду і визнати її недійсною...».

За обставинами цієї справи по існуванню невиконаного за договором позики зобов`язання позивач на виконання вимог ч.3 ст.12, стст.77, 80 ЦПК України належним та допустимим доказом у формі боргової розписки (ч.2 ст.1047 ЦК України) довів наявність порушеного права, а відповідач, будучи наділеним ч.4 ст.12 ЦПК України ризиком настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій, не скористався правом у процесуальний спосіб належними чи допустимими доказами заперечити існування невиконаного боргового зобов`язання шляхом доведення його виконання, заперечення укладення чи його оспорення.

Висновки суду першої інстанції про те, що доведеність вимог позивача та заперечення відповідача мають встановлюватися у справі №723/304/16-ц, є помилковими і такими, що не ґрунтуються на процесуальному законі, оскільки суд першої інстанції у цій справі фактично не виконав покладених на нього ст.5 ЦПК України завдань.

Усуваючи недоліки судового рішення колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вищезазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції, який, залишаючи без задоволення позовні вимоги, не звернув уваги, що відповідач не визнає право позивача на борг за розпискою (договором позики), а обраний позивачем спосіб захисту спрямований на поновлення прав останнього, є законним та ефективним.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №757/44693/15-ц).

Заперечення відповідача на письмовий доказ лише доводами його не визнання та спростування його реальності щодо передачі грошей спростовується змістом розписки (а.с.6), за абз.3 якого підтверджується такий факт. Заперечення щодо невизначеності сторони позичальника є неприйнятними, оскільки зі змісту абз.1 розписки вбачається отримання директором та партнером, що підтверджується печаткою підприємства та підписом його директора, який діяв від імені підприємства.

Інших спростувань існування невиконаних зобов`язань підприємством «Світвуд Україна», а так само правильності визначення обсягу грошової відповідальності заперечення відповідача не містять.

Що стосується вимоги про визнання суми боргу перед кредитором, то така вимога, по-перше: не є ефективним способом захисту, оскільки сама по собі не відновить порушеного права позивача, не містить ознак спору про право, її можливе самостійне задоволення не призведе до відновлення права, яке позивачі вважають порушеним, і захищається одночасно шляхом включення спірної суми до задоволення за рахунок майна юридичної особи, яке ліквідовується; по-друге, визнання обов`язку є правом сторони, і при його запереченні наступають наслідки судового захисту.

На зазначені норми матеріального права суд першої інстанції уваги не звернув, допустив порушення норм процесуального права при оцінці доказів та висновкам по ним, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги представником апелянта сплачено судовий збір в розмірі 1362 грн (а.с.144), який підлягає компенсації за рахунок ПП «Світвуд Україна».

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати приватне підприємство «Світвуд Україна» в особі голови ліквідаційної комісії Богачової Ольги Олександрівни включити до проміжного ліквідаційного балансу приватного підприємства «Світвуд Україна» кредиторські вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у розмірі 42 270 дол. США (що станом на 14.04.2022 року по курсу НБУ становить 1 236 604,62 грн) та 2% річних у розмірі 2 958,90 дол. США (що станом на 14.04.2022 року по курсу НБУ становить 86 562,23 грн).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (інтереси яких представляє ОСОБА_2 ) судові витрати в сумі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Литвинюк І.М.