ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/75/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі судді Гусак О.С., з секретарем Осадчуком С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , поданої в її інтересах адвокатом Ксенжиком Костянтином Вікторовичем, заінтересовані особи: Управління державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, Державний архів Хмельницької області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , заявник) звернулась до суду із заявою про встановлення фактів того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією і тією ж особою, що ОСОБА_2 є її дідом та постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року. Мотивуючи тим, що вона народилася та з дня її народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 по 2007 рік постійно проживала на території Білорусії, а у 2007 році переїхала жити на Україну й до цього часу постійно проживає на території України. Ії дід - ОСОБА_2 народився й постійно проживав в Україні в селі Волиця Теофільського району Хмельницької області. Вказує що свідоцтво про народження її діда загублено, відновити його заявник немає можливості, в документах де вказано його прізвище є розбіжності. Встановлення зазначених фактів її необхідно для набуття та оформлення громадянства за територіальним походженням.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд на 3 листопада 2021 року.

3 листопада 2021 року у судове засідання прибула заявник, просила вимоги задовольнити.

Заінтересовані особи в судове засідання не прибули. Розгляд справи було відкладено на 19 січня 2022 року.

4 листопада 2022 року до суду від представника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшли письмові пояснення.

19 січня 2022 року ОСОБА_1 до суду не з`явилась, 17 січня 2022 року її представник - адвокат Ксенжик К.В. подала заяву, просив про розгляд справи у його відсутність.

Представники заінтересованих осіб в суд не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Суд відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів та без фіксації судового процесу технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 3 грудня 1949 року вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав шлюб з ОСОБА_3 , актовий запис № 48 (а.с. 16).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 25 лютого 1953 року, вбачається, що від вказаного шлюбу у ОСОБА_4 національність - українець та ОСОБА_3 , національність - росіянка народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 1 червня 1976 року, від шлюбу ОСОБА_5 (батько заявниці) та ОСОБА_6 (мати заявниці), народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 заявниця ОСОБА_1 (а.с. 18).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_4 від 7 лютого 1951 року вбачається, що у ОСОБА_7 Національність - українець (прадід заявника) та ОСОБА_8 , національність українець (прабаба заявника) народився син ОСОБА_9 (рідний брат діда заявниці) ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Волиця-Польова, Теофопільській район, Кам`янець-Подільська обл. (а.с. 19).

Згідно свідоцтва про смерть матері діда заявниці серія НОМЕР_5 від 9 січня 1958 року, вбачається, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 померла, місце смерті Теофопіль, район Теофопільській, Хмельницька область(а.с. 20).

Таким чином, суд враховуючи те, що у свідоцтві про шлюб прізвище діда заявниці вказане як « ОСОБА_10 », а в усіх інших документах як « ОСОБА_11 », суд вирішив задовольнити вимоги ОСОБА_1 в цій частині, та встановити факт того, що ОСОБА_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією тією ж особою.

Щодо задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення факту того, що ОСОБА_2 є її рідним дідом та проживав на території до 24 серпня 1991 року, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", то суд дійшов до наступних висновків.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України діда та баби заявника.

Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у 2012 року ОСОБА_1 вже зверталася до Дарницького районного суду м. Києва фактично із аналогічними вимогами.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2012 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне управління юстиції в м. Києві, Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про встановлення факту родинних відносин, народження та постійного проживання на території України було задоволено частково. Встановлено факт, що ОСОБА_1 є рідною онукою ОСОБА_2 . У задоволенні вимог про встановлення факту постійного проживання на території України її діда - ОСОБА_2 було відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів такого проживання.

У справі № 2о-309/12 судом було встановлено, що заявник ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка м. Гомель (Білорусія), білоруска - є дочкою ОСОБА_5 , росіянина, що підтверджується свідоцтвом про її народження.

Батько заявниці - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - є сином ОСОБА_2 , українця, що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Судом було встановлено, що заявниця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженка м. Гомель (Білорусія), білоруска - є рідною онукою ОСОБА_2 , українця.

Враховуючи, те що судовим рішенням вже було встановлено, щоОСОБА_1 є рідною онукою ОСОБА_2 , підстав для задоволення вимог про те, що ОСОБА_2 є її дідом суд не вбачає.

Фактично встановлення такого факту є відображенням попереднього, оскільки, встановлення факту, що заявниця є онукою діда, свідчить про те, що останній і є її дідом.

Щодо вимог заявниці про встановлення факту проживання на території України її діда, то судом у 2012 року у задоволенні цих вимог вже було відмовлено, як такі що недоведені, оскільки грунтувались на припущеннях.

Нових доказів, які б свідчили про те, що дід заявниці дійсно проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступницво України", заявником не надано.

Свідоцтво про смерть матері діда заявниці серія НОМЕР_5 від 9 січня 1958 року, в якому зазначено місцем її смерті м. Теофопіль Хмельницької області, не свідчить про те, що її син ОСОБА_2 (дід заявника) проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступницво України".

Дату смерті ОСОБА_2 заявник не вказує. Будь-яких інших документів, які вказували про проживання її діда на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступницво України" заявником не надано.

Відтак дані вимоги розцінюються судом як припущення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст.ст. 293, 315 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити факт того, що ОСОБА_2 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одна і та сама особа.

У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Гусак О.С.