Ухвала

12 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 674/673/19

провадження № 61-2961ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Подільський край», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Подільський», ОСОБА_4 , про розподіл майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить здійснити розподіл спільного майна подружжя, а саме: визнати за нею майнове право на Ѕ частини грошових коштів, внесених до умов угоди № 7/ЖК-67 про членство в Житлово-будівельному кооперативі «Подільський край» (далі - ЖБК «Подільський край») від 15 липня 2015 року, а саме на вступний внесок - у сумі 750,00 грн, членський внесок - у сумі 6 300,01 грн та пайовий внесок сумі 149 999,99 грн та стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти внесені до вищезазначеної угоди на загальну суму 157 050,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що з 23 січня 2011 року по 12 вересня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбі 15 липня 2015 року, від імені відповідача, сторонами укладено з ЖБК «Подільський край» угоду № 7/ЖК-67 про членство в ЖБК «Подільський край» для будівництва квартири АДРЕСА_1 , яка розташована на сьомому поверсі будинку у другій секції та складається з двох кімнат загальною площею 52,1 кв. м. Після укладення даної угоди ними були внесені кошти про пайову участь в сумі 314 100,00 грн: 15 липня 2015 року - 149 999,99 грн та 1 500,00 грн вступного внеску, 21 липня 2015 року - 149 999,99 грн, 23 липня 2015 року - 12 600,02 грн.

Після розірвання шлюбу в добровільному порядку ОСОБА_1 відмовився розділити спільне майно, тому ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що станом на час розгляду справи право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, паєнагромадження, про стягнення яких заявлено вимоги, на даний час не існує, відтак його неможливо розподілити. Натомість існує об`єкт завершеного будівництва, яке ані позивачка, ані відповідач ніколи не набували у власність, так як вперше квартира зареєстрована на праві власності за матір`ю відповідача ОСОБА_5 . Однак жодних вимог до власниці квартири у справі не заявлено. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою обрано помилковий спосіб захисту своїх прав. Крім того, зазначив, що оскільки на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом, тому ініціювання спору про поділ майна подружжя та визнання права на частку в спільному майні, яке є предметом спору є речовий доказ у кримінальному провадженні, є недопустимим.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 157 050,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний виходив з того, що відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності сторін на сплачені ним грошові кошти у розмірі 314 100,00 грн за угодою про членство в ЖБК «Подільський край» №7/ЖК-67 від 15 липня 2015 року. Крім того, майнові права за цим договором були відступлені відповідачем у листопаді 2017 року його матері ОСОБА_5 на підставі договору відступлення майнових прав, на підставі якого остання зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відтак за відсутності доказів письмової згоди позивачки на укладення цієї угоди, яка з очевидністю стосується цінного майна, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач здійснив відчуження майнових прав на квартиру без згоди позивачки і не в інтересах сім`ї, відтак позивачка має право на отримання від відповідача Ѕ частини спільних коштів подружжя, внесених відповідно до угоди від 15 липня 2015 року № 7/ЖК-67. Той факт, що квартира АДРЕСА_1 перебуває під арештом і визнана речовим доказом в кримінальному провадженні, не має жодного значення, оскільки зазначена квартира не є предметом позову у цій справі. Відмовляючи в частині вимоги позивачки про визнання майнового права на Ѕ частини коштів, внесених відповідно до цієї Угоди, апеляційний суд зазначив, що така вимога є неналежним способом захисту порушеного права і не підлягає задоволенню, оскільки відповідач не володіє таким майновим правом на ці кошти, в результаті сплати цих коштів сторони набули майнове право на квартиру, яке в подальшому було відступлене третій особі і трансформувалося у її право власності на квартиру після завершення будівництва.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у лютому 2022 року через офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду подала касаційну скаргу на постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову в яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України визначено, що ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору в цій справі є стягнення грошових коштів у розмірі 157 050,00 грн, а отже ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн).

Касаційна скарга містить посилання на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що судове рішення може бути оскаржено у касаційному порядку, оскільки питання, порушене у ній, стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у зв`язку з невідповідністю правовим позиціям Верховного Суду, висловленої у справах № 757/2129/14-ц, № 686/24563/16-ц та постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1297цс15 щодо застосування положення частини третьої статті 65 СК України.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ним доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Формальне посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України Верховний Суд до уваги не бере, оскільки такі представник заявника взагалі нічим не обґрунтувала.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд урахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Подільський край», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Подільський», ОСОБА_4 , про розподіл майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак