ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/48/22 Справа № 180/1643/21 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття арешту та заборони відчуження нерухомого майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття арешту та заборони відчуження нерухомого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 , є власником нерухомого майна, а саме, житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0, 06 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:027:0240).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.03.2021 р., реєстраційний номер обтяження 3324116, Марганецькою державною нотаріальною конторою 12.06.2006 року за №3324116 зареєстровано Постанову про арешт майна боржника, 5278, від 02.06.2006 року, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції, а саме все рухоме та нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 звернулася до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з заявою про надання інформації за яким виконавчим провадженням на її майно накладено арешт та просила зняти арешт з її майна.

16 червня 2021 року ОСОБА_1 отримала відповідь, в якій зазначено, що відсутні відомості щодо виконавчого провадження нерухомого майна за номером №3324116 від 12.06.2006 року у відношенні боржника ОСОБА_2 , який згідно обтяження мешкав за адресою АДРЕСА_1 . На теперішній час виконавчого провадження у відношенні вказаного боржника у Марганецькому міському відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не перебуває.

Просила суд усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю, шляхом скасування арешту та заборони відчуження нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 0:01:027:0240, розташованої по АДРЕСА_1 яке належить ОСОБА_1 , що зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 3324116 реєстратором: Марганецькою державною нотаріальною конторою, на підставі постанови 5278 Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 02.06.2006 року (а.с.1-2).

Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття арешту та заборони відчуження нерухомого майна - відмовлено у повному обсязі (а.с.35-37).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.40-41), посилаючись на те, що суд першої інстанції розглянув справу з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2021, ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9 - копія витягу).

Згідно вказаного витягу, дата державної реєстрації права власності зазначено 25 березня 2021 року.

Підставою для виникнення права власності на зазначений будинок є договір дарування № 2-3530 від 18 липня 1995 року (а.с. 7 - копія договору).

Крім того, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.04.2021, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки (кадастровий номер :01:027:0240), розташованої по АДРЕСА_1 (а.с. 10-11копія витягу).

Згідно вказаного витягу, дата державної реєстрації права власності зазначено 30 квітня 2021 року.

Марганецькою державною нотаріальною конторою 12.06.2006 року за №3324116 зареєстровано Постанову про арешт майна боржника, 5278, від 02.06.2006 року, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції, а саме все рухоме та нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 .

На момент реєстрації Марганецькою державною нотаріальною конторою 12.06.2006 року за №3324116 Постанови про арешт майна боржника, 5278, від 02.06.2006 року, винесеної Марганецьким міським управлінням юстиції, а саме всього рухомого та нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , власником зазначеного майна являвся ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №250197918 від 29.03.2021 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на момент накладення арешту, а саме 12.06.2006 року, власником майна за адресою АДРЕСА_1 , являвся ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказане майно 25.03.2021 року та на земельну ділянку 30.04.2021 року, у незрозумілий спосіб, оскільки державна реєстрація права власності на майно відбулась, у період перебування вказаного майна під арештом (забороною відчуження об`єкта нерухомого майна), відсутні підстави для задоволення цих вимог. Крім того, суд зазначив, що Марганецький міський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Згідно статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна.

Частиною 1ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Як встановлено судом, на момент накладення арешту, а саме 12.06.2006 року, власником майна за адресою АДРЕСА_1 , являвся ОСОБА_2 , а позивач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказане майно 25.03.2021 року та на земельну ділянку 30.04.2021 року, у незрозумілий для суду спосіб, оскільки державна реєстрація права власності на майно відбулась, у період перебування вказаного майна під арештом (забороною відчуження об`єкта нерухомого майна), а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття арешту та заборони відчуження нерухомого майна, так як позивачем не надано належних доказів на підтвердження своєї позиції та доказів того, що виконання рішення, по якому являвся боржником ОСОБА_2 , для забезпечення реального виконання якого, застосовувався арешт, відбулося.

Крім того, вірними є висновки суду першої інстанції щодо відмови в позові до Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), оскільки останній не може бути відповідачем у даній справі, у зв`язку з тим, що дії державних виконавців у судовому порядку не оскаржувались, а значить є правомірними (якщо не встановлено протилежне).

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна", і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна.

У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387,391,396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред`явити до особи (осіб), від прав та обов`язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто до стягувача, в інтересах якого накладено арешт і який у зв`язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом).

Оскільки Марганецький міський відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) не є належним відповідачем, тому і з цих причин, підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно з положеннями статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в цивільному процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Виходячи з вищенаведеного, з огляду, що позивачем в установленому ЦПК України порядку не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини на які останній посилається в якості підстав позову.

Доводи апеляційної скарги, що остання не знає, хто такий ОСОБА_2 , та відношення до майна позивача останній не має, спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №250197918 від 29.03.2021 (а.с.8).

Доводи апеляційної скарги, що остання не має права на оскарження дій державного виконавця є обґрунтованими, проте при цьому, як вбачається із змісту та предмету позовної заяви позивачем пред`явлено позов про скасування арешту до виконавчої служби, яка не є належним відповідачем у справі.

Будь-яких клопотань зі сторони позивача про заміну неналежного відповідача суду не подано, більше того позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі на підставі наданих доказів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином дослідив докази у справі і надав їм належну оцінку, а також достатньо повно встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: