Справа №305/2016/20
Провадження по справі 2/305/77/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2022. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.

за участю представника позивача Зімакіної М.В.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Зімакіної Марії Василівни, як представника від імені та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частини житлового будинку,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Зімакіна Марія Василівна, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на житловий будинок в порядку поділу спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 30.11.2001 року у виконавчому комітнеті Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за №16. За час спільного проживання у шлюбі у них народилося троє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 25.06.2020, Рахівським районним судом Закарпатської області винесено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_4 -1500 гривень, дочки ОСОБА_5 - 1400 гривень та сина ОСОБА_6 - 1300 гривень, починаючи з грудня 2019 року до досягнення дітьми повноліття. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.11.2020 шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання, сторони побудували житловий будинок та прилеглі до нього господарські споруди та будівлі, які знаходяться в АДРЕСА_1 . Відповідний житловий будинок та прилеглі до нього господарські споруди та будівлі відносяться до спільної сумісної власності подружжя. Проте, зареєструвати, у встановленому законом порядку право власності на житловий будинок позивач не має змоги, оскільки правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача. Протягом 19 років спільного життя, ОСОБА_3 , досить часто, їздив на заробітки, щоб забезпечувати свою сім`ю всім необхідним та побудувати будинок. Дружина, натомість, ніде не працювала, а займалася домашніми справами, у тому числі, і оформленням правовстановлюючих документів на відповідний житловий будинок. На підставі наведеного, просила визнати житловий будинок (домоволодіння), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_3 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину житлового будинку (домоволодіння), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 12.01.2021 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

09.02.2021 відповідачем ОСОБА_2 подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву.

У відзиві заперечує проти позову. Стверджує, що позивачем пропущено строк позовної давності. Вважає, позовні вимоги необгрунтовано завищеними з наступних причин. Зазначає, що право власності на спірний житловий будинок у неї виникло ще у 2002 році на підставі свідоцтва про про право власності від 05.11.2002 , виданого виконкомом Богданської сільської ради. Позивач стверджує, що дізнався про порушення свого права у 2020 році після розірвання шлюбу, оскільки оформленням будинку займалася вона, і нібито без його відома оформила будинок тільки на себе. Таке твердження не витримує жодної критики. Важко повірити, що проживаючи у шлюбі з нею 19 років, позивач не знав і не цікавився на кого оформлений спірний будинок і дізнався про власника будинку лише після розірвання шлюбу. Живучи в одному будинку з нею і маючи вільний доступ до всіх документів, що знаходилися у будинку, він не міг не знати, що Свідоцтво про право власності на будинок видано ще у 2002 році. Тому вважає, що позовна давність має обчислюватися з 2002 року, від дня, коли відповідач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. На підставі вищевикладеного, заявляє, що позивачем пропущено строк позовної давності і не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку. Звертає увагу суду, що земельна ділянка, на якій розміщений спірний будинок, належить їй на праві особистої власності, оскільки набута нею на підставі договору дарування земельної ділянки. Вважає, що суд має всі підстави відступити від засади рівності часток подружжя, оскільки відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів встановлених рішенням суду та допустив заборгованість в сумі 39475 гривень. На підставі наведеного, просила відмовити у задоволенні позову.

10.02.2021 представником позивача, адвокатом Зімакіною Марією Василівною подано відповідь на відзив. Вважає доводи зазначені відповідачем у відзиві необгрунтованими, недоведеними та такими, що суперечать чинному законодавству. Зазначила, що оформлення права власності на будинок на одного з подружжя ще не означає порушення права власності на цей будинок іншого подружжя. Порушення права власності ОСОБА_3 на відповідний житловий будинок відбулося саме в 2020 році, тобто саме тоді коли у подружжя виник спір щодо будинку. Таким чином, спростовується твердження відповідача, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог про поділ спільного майна. Та обставина, що діти проживають з одним із подружжя сама по собі не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти. На сьогоднішній день, діти проживають з відповідачкою, проте старшій дочці ОСОБА_4 вже виповнилося 18 років, меншій ОСОБА_5 - 12 років, а синові ОСОБА_6 майже 7 років. Цілком можливий варіант, що завтра діти захочуть проживати з батьком, який також повинен буде забезпечити їх житловою площею. Будь-якого іншого майна у позивача немає, оскільки він за час проживання у шлюбі з відповідачкою вкладав свою працю, грошові кошти та всі зусилля у будівництво та облагородження їх спільного будинку, дбав про матеріальне становище сім`ї. Враховуючи викладене, просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 15.06.2021, витребувано від відповідачки ОСОБА_2 , мешканки АДРЕСА_1 оригінал (для огляду в суді) та належним чином завірені копії (для долучення у матеріали справи) правовстановлюючих документів на житловий будинок (домоволодіння), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: свідоцтво про право власності на житловий будинок; технічний паспорт.

02.11.2021, представником позивача, адвокатом Зімакіною Марією Василівною подано заяву про уточнення позовних вимог.

У поданій заяві, адвокат Зімакіна М.В. зазначила, що з документів наданих відповідачкою на ухвалу суду про витребування доказів, зокрема із технічного паспорту на житловий будинок, вбачається, що загальна площа будинку становить 52,8 кв.м. Враховуючи, що виділити в натурі 1/2 частину житлового будинку не являється можливим, оскільки площа 1/2 частки являється меншою, ніж встановлена нижня межа площ, що є можливою до виділення, вважає за необхідне, уточнені позовні вимоги викласти в наступній редакції. Визнати житловий будинок (домоволодіння), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в розмірі 124797,50 гривень. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору.

Ухвалою суду від 24.01.2022 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 04 квітня 2022 року.

В судовому засіданні представник позивача Зімакіна М.В. уточнені позовні вимоги підтримала з підстав наведених у заяві. Просить такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Визнала ту обставину, що спірний житловий будинок побудований нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 за період перебування у шлюбі, отже являється спільною сумісною власністю подружжя. Поряд з цим, незгідна платити половину суми за житловий будинок, оскільки позивач не бере участі в утриманні дітей, не сплачує аліменти на їх утримання. Вона не має фінансової можливості сплатити вартість 1/2 частини житлового будинку, оскільки ніде не працює.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, укладеному 30 листопада 2001 року, у виконавчому комітеті Богданської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, за актовим записом за №16.

Від шлюбу у сторін народилося троє дітей: дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час є повнолітньою; дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/2250/19 від 25.06.2020 ухвалено починаючи із 06 грудня 2019 року, стягувати, щомісячно, із громадянина ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1300 (одна тисяча триста) гривень; дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1400 (одна тисяча чотириста) гривень; дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, до досягнення дітьми повноліття.

На підставі вказаного рішення, Рахівським районним судом Закарпатської області 18.08.2020 видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Рахівському відділі Державної виконавчої служби у Рахівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), що стверджується постановою про відкриття виконавчого провадження серії ВП №62849406 від 18.08.2020.

На даний час, неповнолітні діти: дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживають разом із відповідачкою, ОСОБА_2 та знаходяться на її у триманні та вихованні, що стверджується довідкою Богданської сільської ради №102 від 01.02.2021 та актом обстеження умов проживання від 01.02.2021.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_3 невчасно та не в повному обсязі сплачує аліменти присуджені рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/2250/19 від 25.06.2020 та станом на 01.02.2021 допустив заборгованість по сплаті аліментів в сумі 39475 гривень, що стверджується розрахунком заборгованості по сплаті аліментів, складеного головним державним виконавцем Федірцан В.І.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі №305/1524/20 від 05.11.2020, шлюб між сторонами, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набуло законної сили 08.12.2020.

Позивач, ОСОБА_3 , ініціюючи позов до суду, зазначає, щовін не має можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності житловий будинок та не може зареєструвати своє місце проживання за адресою місцязнаходження житлового будинку, оскільки відповідач ОСОБА_2 йому у цьому перешкоджає. Об`єктом спільної сумісної власності подружжя називає: житловий будинок АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що під час перебування в шлюбі, сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 побудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт визнано відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Натомість, з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №225351856 від 24.09.2020 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 22.09.2020, зареєструвалаза собою в цілій частині право власності на спірний житловий будинок, загальною площею 52,8 кв.м, житловою площею 12,77 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації, згідно вказаного витягу, стало свідоцтво про право власності серії та номер: б/н, видане 05.11.2002 виконкомом Богданської сільської ради.

Суд вважає, що твердження відповідача у відзиві на позов про наявність підстав для відмови позивачу у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності не заслуговують на увагу, є недоведеними, зважаючи на наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 267 ЦК України встановлено наслідки спливу позовної давності, відповідно до яких заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ст.72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , зареєструвалаза собою в цілій частині право власності на спірний житловий будинок 22.09.2020. Сторони розірвали шлюб 05.11.2020.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що позивач не пропустив строк позовної давності.

Згідно ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді не спростовано презумпцію правового режиму спільного сумісного майна подружжя, яким являється житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки спірний будинок був побудований сторонами під час шлюбу, відповідачем цей факт не спростовано, навпаки визнано, суд дійшов висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 , являється спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин, суд, вважає, що позов в частині визнання спірного житловго будинку, спільною сумісною власністю подружжя, підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного житлового будинку в сумі 124795,50 гривень, суд встановив наступне.

Згідно норм глави 26 розділу І книги третьої Цивільного кодексу України, спільна власність - це власність декількох (двох і більше) осіб на один об`єкт. Якщо при цьому частки кожного із співвласників визначені, то це спільна часткова власність, а якщо частки не визначені - спільна сумісна власність.

У разі, якщо мова йде про розподіл саме майна, то в цьому випадку потрібно керуватись правилами поділу об`єкта в натурі або виділу частки об`єкта в натурі, виключно за умови технічної можливості таких дій (статті 364, 367, 370, 372 ЦК України). У результаті таких процедур формуються, як мінімум два нових об`єкта зі своїми характеристиками, адресами, а право спільної сумісної власності змінюється або взагалі припиняється.

У відповідності до ст.ст.355,368 ЦК України, спільна сумісна власність - це вид спільної власності, при яких частки співвласників не визначені.

Питання про визначення часток у спільній сумісній власності постає, як правило, тоді коли один із співвласників бажає розпорядитись належною йому часткою.

При цьому, ЦК України не містить норми, які б прямо регулювали укладення договору про визначення часток у спільній сумісній власності. У кодексі наявні лише норми, що регулюють виділ частки в натурі та поділ майна в натурі (ст.ст. 370, 372 ЦК України).

Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно ч.2 вказної статті, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Увідповідності до пунктів 6, 7 Постанови ВСУ №7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Відповідно до пункту 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна (додаток 1) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна (додаток 2).

Поряд з цим, у пункті 2.3. вищевказаної Інструкції зазначено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Натомість, позивачем та його представником не надано, висновок щодо технічної можливості чи неможливості поділу об`єкта нерухомого майна.

Як роз`яснено в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів.

Судом встановлено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, потрібні спеціальні знання, натомість сторонами під час розгляду справи не заявлялося клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення технічної можливості відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділення 1/2 частки житлового будинку, що є спільною сумісною власністю.

У зв`язку з наведеним, суд не має можливості встановити, чи наявна технічна можливість виділу частки спірного будинку в натурі.

Наданий представником позивача Звіт про оцінку майна за 2021 рік, суд не визнає належним та допустими доказом, оскільки з фотографій, які містяться в ньому, візуально вбачається, що загальна площа спірного житлового будинку набагато більша ніж площа зазначена в Технічному паспорті від 06 вересня 2016 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2020.

В зв`язку з наведеним суд констатує, що без призначення судової будівельно-технічної експертизи неможливо встановити дійсну загальну та житлову площу спірного житлового будинку, як і встановити можливість чи не можливість поділу в натурі житлового будинку та варіанти такого розподілу.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом достовірно встановлено, що інший з подружжя, відповідач ОСОБА_2 не вносила на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Більше того, відповідач у судовому засіданні зазначила, що вона не згідна відшкодовувати вартість половини спірного житлового будинку позивачу, оскільки таких коштів немає, так як ніде не працює та має на утриманні дітей.

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із змісту уточнених позовних вимог, представник позивача, адвокат Зімакіна М.В. просить в порядку поділу спільного майна подружжя присудити позивачу грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя. Поряд з цим, адвокат не просить припинити право власності на спірне майно за ОСОБА_3 , що суперечить чинному законодавству та є також підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, у відповідності до ч.10 ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача, ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що складається з витрат по сплаті судового збору, в сумі 840,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Уточнені позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати житловий будинок за АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 (вісімсот сорок гривень) 80 копійок.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН: НОМЕР_1 , мешканець АДРЕСА_2 .

Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН: НОМЕР_2 , мешканка АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2022 року.

Головуюча: М.О. Марусяк