ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року

м.Суми

Справа №592/10943/19

Провадження № 22-ц/816/371/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т.А.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року, ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу, проценти, 3% річних у розмірі 51641,78 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн, які останній зобов`язувався повернути за першою вимогою. 07 травня 2019 року позивач направив відповідачу лист-вимогу повернути грошові кошти, отримані за позикою, протягом 3 календарних днів з моменту отримання ( 08 травня 2019 року). Однак відповідачем кошти повернуті не були.

На день складання позову період прострочення складав період з 12.05.2019 по 26.06.2019 ( 46 днів). Основний борг становить 50 000,00 грн., а також відповідно до ст. 625 ЦК України три відсотки річних від простроченої суми за 46 днів прострочення складають 189,04 грн. проценти відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України - в розмірі 1102,74 грн, інфляційне збільшення відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України - в розмірі 350 грн

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 51641,78 грн та 768,40 грн судового збору.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача порушене, відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Кузнєцова А.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання невірної оцінки доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

За змістом апеляційної скарги, звертається увага на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача про неотримання коштів за розпискою від позивача. Вважає, що суд безпідставно відмовив ОСОБА_2 у прийнятті зустрічного позову, мотивуючи пропущеним строком звернення до суду, тому просить дослідити докази, які були надані під час подання зустрічної позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Гужва А.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вважаючи, що підстав для скасування судового рішення немає.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу 50 000,00 грн, які останній зобов`язувався повернути на першу вимогу, що підтверджується копією розписки від 05.04.2014 ( т.1 а.с. 7).

07 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з письмовим листом-вимогою про повернення грошових коштів останнім за борговою розпискою від 05 квітня 2014 року протягом 3 календарних днів з моменту отримання листа ( т.1 а.с. 8).

08 травня 2019 року ОСОБА_2 отримав вказане повідомлення, що підтверджується роздруківкою із сайту Укрпошти ( т.1 а.с. 12), проте у встановлений строк боржник ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, грошових коштів не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що надана позивачем до суду розписка є належним доказом передачі грошових коштів відповідачу.

За правилами встановленими ч.1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 3 ст. 1049 цього Кодексу визначено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 цього Кодексу якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, встановивши факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача наявну заборгованість за договором позики.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі стосовно того, що відповідачем не були отримані кошти по вищезазначеній розписці, то їх колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 цього Кодексу визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 6 ст. 81 цього Кодексу встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Колегія суддів зауважує, що процесуальним законом встановлюються певні вимоги до доказів, зокрема, щодо їх належності та допустимості. Так, відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 цього Кодексу встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 цього Кодексу передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

З огляду на викладе вбачається, що договір позики є реальним, одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона (позичальник) зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона (позикодавець) стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь другої сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін.

Суд першої інстанції враховуючи висновки експерта від 09.07.2021 дійшов правильного висновку про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору позики. Сторони власноручно підписали договір. Зокрема, те що розписка підписана відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується висновком експерта № СЕ-19/119-21/6417-ПЧ від 09 липня 2021 року ( т.2 а.с.58-68). Факт передачі грошей також засвідчений розпискою.

Що стосується не погодження апелянта з тим, що судом відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 , то це питання не є слушним, оскільки з цього питання 21 жовтня 2021 року постановлена ухвала суду, яка окремо оскаржена ОСОБА_2 і його апеляційна скарга залишена без задоволення.

Відповідно до положення частин 1-2,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія судді виходив за межі апеляційної скарги, бо задоволені вимоги щодо стягнення на користь позивача суми нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України, були задоволені місцевим судом в порушення ч.1 ст. 1049 ЦК України.

Матеріалами справи доведено, що змістом розписки не було визначено конкретної дати повернення боргу, проте визначено обов`язок позичальника повернути позику за першої вимогою ОСОБА_1 .

Як приведено вище частина 1 ст. 1049 ЦПК України передбачила, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки позивач пред`явив вимогу про повернення позики 07.05.2019р., яку відповідач отримав 08.05.2019, останній мав право її повернути протягом 30-ти днів від дня пред`явлення позивачем такої вимоги.

Однак, позивач просить ОСОБА_2 в силу ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у період з 12 травня по 26 червня 2019 року, а також три проценти річних від простроченої суми, притому, що тридцяти денний строк, визначений законом, який надано позичальнику для повернення боргу сплинув тільки 08.06.2019,т.т. ще не завершився червень місяць, в якому відповідач повен був повернути позику.

За таких обставин заявлений у позові час прострочення виконання зобов`язання почався ні з 12 травня, а з 09 червня 2019 року і тому кількість днів затримки становила 18 днів.

Вирішуючи ці вимоги суд першої інстанції не звернув на це уваги і помилково задовольнив ці вимоги у повному обсязі.

За 18 днів прострочення виконання зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України на користь позивача слід стягнути тільки три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 73,97грн і відмовити у задоволенні стягнення індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення, якщо місцевий суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині стягнення сум заявлених в силу ст. 625 ЦК України та ухвалює нове, яким зменшує стягнуту суму три відсотка річних від простроченої суми з 189,04 грн до 73,97грн., і відмовляє у задоволені стягнення суми індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання по 26.06.2019.

Відповідно до частини 9 ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кузнєцова Артема Сергійовича задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року в частині вирішення вимог щодо стягнення сум, заявлених на підставі ст. 625 ЦК України скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 73 грн 97коп.

У задоволенні стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми індексу інфляції за весь час прострочення по 26 червня 2019 року - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко