ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1913/22 Справа № 481/635/21 Категорія 81 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року у справі за позовом Дніпропетровського державного медичного університету до ОСОБА_2 про стягнення витрат на навчання,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року Дніпропетровський державний медичний університет звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 10 серпня 2012 року наказом ректора ДЗ «Дніпропетровської медичної академії МОЗ України» № 578-ос від 10 серпня 2012 року ОСОБА_2 зарахована на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2012 року з відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. За умовами укладеної угоди відповідач зобов`язалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія» № 527-ос від 23 червня 2018 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. Згідно наказу № 779-ос від 30 серпня 2018 року відповідач був зарахований до очної інтернатури (бюджетна основа). Згідно наказу № 1408-щ від 17 вересня 2018 року відповідач був відрахований з інтернатури з посади лікаря-інтерна зі спеціальності «Педіатрія». Згідно наказу № 998-ос від 03 жовтня 2018 року «Про відрахування (очна частина інтернатури бюджетна основа)» відповідач була відрахована з очної інтернатури з 01 жовтня 2018 року як таку, що розірвала угоду про проходження інтернатури та відрахована з посади лікаря-інтерна.

Вважає, що відповідачем не дотримано умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2012 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача у розмірі 138 963,34 грн, які позивач просить стягнути.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року позовні вимоги Дніпропетровського державного медичного університету задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Дніпропетровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 138 963,34 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2012 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки (відповідно до направлення на роботу), тому витрати на навчання у розмірі 138 963,34 грн. підлягають стягненню.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що умови угоди від 01 вересня 2012 року виконано, оскільки після закінчення навчального закладу остання прибула до місця проходження інтернатури та працювала на посаді дитячого лікаря-невролога, після розірвання угоди відшкодувала вартість навчання у розмірі, погодженому в додатковій угоді, після чого вважає, що зобов`язання за вказаною угодою припинились. Крім того, позивачем не надано доказів, щодо виконання у встановлений законодавством строк усіх покладених на нього зобов`язань в частині працевлаштування відповідача.

Дніпропетровський державний медичний університет подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДЗ «Дніпропетровської медичної академії МОЗ України» № 578-ос від 10 серпня 2012 року ОСОБА_2 було зараховано з 01 вересня 2012 року на перший курс студентом денної форми навчання за державним замовленням (а.с. 9-11).

01 вересня 2012 року між сторонами було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою за напрямом підготовки педіатрія, згідно умов якої відповідач зобов`язався, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання в установленому порядку (а.с. 5).

Відповідно до наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 527-ос від 23 червня 2018 року «Про завершення навчання», відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання (а.с.12).

Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 779ос від 30 серпня 2018 року «Про зарахування до очної інтернатури лікарів-інтернів на 2018-2019, 2020, 2021 н.р. (бюджетна основа)» лікаря-інтерна ОСОБА_2 було зараховано до інтернатури на кафедру педіатрії та неонатології (а.с. 14-15).

16 липня 2018 року між КЗ «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей» ДОР та ОСОБА_2 укладено угоду про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури № 11 (а.с. 77-78).

12 вересня 2018 року між КЗ «Спеціалізований Центр медико-соціальної реабілітації дітей» ДОР та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду про розірвання угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури № 11 від 16 липня 2018 року, відповідно до умов якої угоду розірвано у зв`язку зі звільненням за власним бажанням, при цьому відповідач зобов`язалась відшкодувати вартість навчання в інтернатурі та компенсувати закладу охорони здоров`я всі витрати, пов`язані з навчанням в інтернатурі у розмірі 2997,01 грн. (а.с. 79-80).

Відповідач відшкодувала вартість навчання в інтернатурі, сплативши 2997,01 грн. відповідно до умов додаткової угоди про розірвання угоди про проходження інтернатури та відпрацювання трьох років після закінчення інтернатури № 11 від 16 липня 2018 року, що підтверджується квитанцією від 12 вересня 2018 року (а.с. 81).

Згідно наказу Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації № 1408-о від 17 вересня 2018 року ОСОБА_2 відраховано з інтернатури з посади лікаря-інтерна зі спеціальності «Педіатрія» (а.с. 18).

Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 998ос від 03 жовтня 2018 року ОСОБА_2 відраховано з очної частини інтернатури з 01 жовтня 2018 року як таку, що розірвала угоду про проходження інтернатури та відрахована з посади лікаря-інтерна за наказом ДОЗ (а.с. 17).

Відповідно до розрахунку позивача, з державного бюджету було витрачено на навчання відповідача грошових коштів у розмірі 138 963,34 грн. (а.с. 20).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено право позивача на повернення витрат на навчання, оскільки не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2012 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тому витрати на навчання у розмірі 138 963,34 грн. підлягають стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2006 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2012 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2012 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 та постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17, від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17, від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги з приводу того, що умови угоди від 01 вересня 2012 року були виконані відповідачем, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами у справі.

Доводи щодо відшкодування вартості навчання в розмірі, погодженому в додатковій угоді також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вірно було зазначено судом першої інстанції, відшкодування витрат за додатковою угодою від 16 липня 2018 року свідчить про відшкодування витрат лише за навчання в інтернатурі та не свідчить про виконання зобов`язання за основною угодою від 01 вересня 2012 року.

Щодо доводів про те, що позивачем не надано доказів, щодо виконання у встановлений законодавством строк усіх покладених на нього зобов`язань в частині працевлаштування відповідача, то такі доводи судом не приймаються до уваги з огляду на те, що відповідач була працевлаштована, та відповідно погодилася на ті умови, якій їй були запропоновані.

Будь-яких заперечень відповідача з приводу незгоди із направленням для працевлаштування матеріали справи не містять.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова