Справа № 445/1982/19 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М.
Провадження № 22-ц/811/4664/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
Провадження № 22-ц/811/4666/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» - Гнатишака О.В., Лободинець Л.М., її представника - Гордона І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року та на додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича про скасування запису про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень.

В обгрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, покликається на те, що 23 вересня 2005 року між нею та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» укладено кредитний договір № LVZ0GF00000007, за умовами якого вона отримала кошти в розмірі 13400 доларів США зі сплатою 12.72 відсотків на рік, терміном до 23 вересня 2025 року. 24 вересня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до кредитного договору із зазначенням в п. 1.1 договору, що кредит надається для купівлі 9/25 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яку передано в іпотеку банку на підставі договору іпотеки, укладеному між нею та відповідачем 30 вересня 2005 року, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року. Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26 жовтня 2016 року, кредитний договір № LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року визнано недійсним. Постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року договір іпотеки від 30 вересня 2005 року визнано недійсним, оскільки договір іпотеки є похідним від договору кредиту. Стверджує, що державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем на підставі скасованого договору іпотеки від 30 вересня 2005 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , що складається з двох кімнат загальною площею 76.9 кв. м., зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що відповідач подав документи про перехід права власності на нерухоме майно при наявності обтяжень, накладних іпотекою, не до того нотаріуса, що посвідчив договір іпотеки нерухомого майна, що є підставою для відмови у прийнятті рішення про державну реєстрацію нерухомого майна. Крім того, перехід права власності на будинок проведено без зазначення про перехід права власності на земельну ділянку, на якій він розташований. Вказує, що її не повідомлено про перехід права власності іпотекодержателю, відтак відсутня її згода на відчуження об`єкта іпотеки, а також не запропоновано ОСОБА_2 як іншому співвласнику будинку та першочерговому покупцю викупити частку, передану в іпотеку. Вважає, що її право порушено внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про наявність права власності іншої особи, тобто відповідача, тому належним способом захисту права власності є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

З наведених підстав просить:

-скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31625172 від 29 вересня 2016 року за ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , здійснену державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком Павлом Тарасовичем;

-визнати право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 ;

-стягнути в солідарному порядку з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1424.90 грн. та витрати на правове забезпечення розгляду справи в сумі 3500 грн. та інші витрати в сумі 2500 грн.;

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано дії державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича щодо проведення 29 вересня 2016 року державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконними.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича згідно з яким 29 вересня 2016 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Судовий збір у сумі пропорційно задоволених позовних вимог покладено на відповідачів.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768.40 грн.

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду.

В обгрунтування заяви покликається на те, що до судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу, які за результатами розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Стверджує, що вона понесла витрати на професійну правничу допомогу адвокатів в розмірі 6000 грн., що підтверджується договорами про надання правової допомоги від 25 січня 2019 року та № 10 від 15 серпня 2019 року, описами наданих послуг адвокатами та квитанціями про оплату наданих їй послуг з правової допомоги. З наведених підстав просить стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу адвокатів в сумі 4500 грн. та 1500 грн., загальною сумою 6000 грн.

Додатковим рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2021 року стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 рокуоскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що підписавши договір іпотеки, № 4455 від 30 вересня 2005 року, позивач погодилася з його умовами, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Зазначає, що пунктом 29 договору іпотеки від 30 вересня 2005 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, в тому числі, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Вважає, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекожержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Вказує, що на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення надіслано лист-вимогу про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором, який отримано позивачем 24 січня 2014 року, в якому роз`яснено наслідки невиконання вимоги банку, однак така залишилася без виконання. Наголошує, що банком надано державному реєстратору Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяку Павлу Тарасовичу усі документи, необхідні для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком. Звертає увагу, що до даних правовідносин не застосовується Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, відтак не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його. Крім того, дія цього Закону стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і не застосовується у разі звернення стягнення в позасудовому порядку. На думку апелянта, обраний банком позасудовий спосіб задоволення вимог грунтується саме на добровільній згоді ОСОБА_1 на звернення стягнення шляхом переходу права власності на предмета іпотеки до іпотекодержателя. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2021 рокуоскаржило Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», в апеляційній скарзі покликається на те, що додаткове рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. Зазначає, що в договорі про надання правової допомоги відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару, а лише зазначено про укладення додаткових угод, відтак неможливо пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Вказує, що заявник має право на відшкодування судових витрат лише в тому випадку, якщо доведе, що такі були фактичними та неминучими, а їх розмір обгрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції не пересвідчився, чи здійснено оплату послуг адвоката, наданих адвокатом Татух М.Д. Звертає увагу, що судом першої інстанції допущено процесуальні порушення при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення суду, зокрема, пропущено строк, протягом якого вона мала бути розглянута. З наведених підстав просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційних скарг, заперечення ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П.Т. зареєстрував право власності на спірну квартиру за АТ КБ «ПриватБанк», не врахувавши вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», за відсутності доказів належності позивачу на праві власності іншого житлового приміщення. Визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесення про це відповідного запису автоматично призводить до відновлення становища, яке існувало до проведення державної реєстрації прав, яке скасовано, та повернення спірної квартири у власність позивача.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (п. 2 ч. 1 статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Судом встановлено, що 23 вересня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №LVZ0GF00000007, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 13400 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 1,06 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від виданого кредиту щомісячно з погашенням заборгованості за кредитним договором, на строк до 23 вересня 2025 року на купівлю будинку та сплату страхових платежів.

24 вересня 2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року, якою сторонами погоджено, що кредитні кошти надаються на купівлю 9/25 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

30 вересня 2005 року на забезпечення виконання умов кредитного договору №LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», укладено договір іпотеки.

Пунктом 7 договору іпотеки від 30 вересня 2005 року передбачено, що іпотекодавець надає в іпотеку належний їй на праві власності житловий будинок з дворовими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 76.9 кв. м., який складається з двох кімнат та однієї кухні.

В договорі іпотеки від 30 вересня 2005 року сторонами погоджено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яким передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом:

-переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

-продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

У зв`язку з невиконанням позичальником належним чином умов кредитного договору № LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року та виникненням заборгованості в розмірі 21 320.33 доларів США, ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслало на адресу ОСОБА_1 вимогу № 30.1.0.0/2-392 від 15.01.2014 року про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги.

ОСОБА_1 отримала вищезазначену вимогу банку 24 січня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с. 89).

Частиною першою статі 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»).

Скориставшись передбаченим договором іпотеки від 30 вересня 2005 року застереженням про можливість задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до державного реєстратора прав на нерухоме майно Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка П.Т. із заявою про реєстрацію за ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяка Павла Тарасовича, запис №31625172 від 29 вересня 2016 року, проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 за Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 103853361 від 15 листопада 2017 року підтверджується, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 31625172 від 29 вересня 2016 року внесено запис про реєстрацію права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за Приватним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 106).

Разом з тим, на момент внесення державним реєстратором запису про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк», був чинним Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до п. 1.1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з врахуванням його норм.

Отже, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження.

У разі, якщо житловий будинок позивача, який є предметом іпотеки, підпадає під критерії, визначені у пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на нього не може бути примусово звернено стягнення, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на зазначений будинок за іпотекодержателем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Враховуючи те, що кредитний договір № LVZ0GF00000007 від 23 вересня 2005 року укладено в іноземній валюті, предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_2 , площа якого не перевищує 250 кв. м., іпотекодавцем не надана згода на його відчуження, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність у відповідача права власності на інше житлове приміщення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії з проведення державної реєстрації права власності на спірний будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» є протиправними та незаконними, оскільки такі порушують право власності ОСОБА_1 на вищезазначений житловий будинок.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року, визнано кредитний договір № LVZ0GF00000007 від 24 вересня 2005 року недійсним.

ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався наданим йому ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» правом застосовувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, ніж визначений договором іпотеки від 30 вересня 2005 року, зокрема, в судовому порядку, звернувшись до суду з відповідним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, на житловий будинок та земельну ділянку, і виселення з будинку - відмовлено.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суд від 16 квітня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 30.09.2005, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. та зареєстрований в книзі реєстрів за № 4555 від 30 вересня 2005 року.

Припинено обтяження забороною відчуження житлового будинку загальною площею 76,9 кв. м. з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 , що були накладені на підставі договору іпотеки нерухомого майна від 30.09.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. та зареєстрований в книзі реєстрів за №4555.

Припинено інше речове право - іпотеку житлового будинку загальною площею 76,9 кв.м. з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 , що було зареєстроване на підставі договору іпотеки нерухомого майна від 30 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк», посвідчений приватним нотаріусом Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. та зареєстрований в книзі реєстрів за № 4555.

Зобов`язано приватного нотаріуса Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. внести запис в Державний реєстр речових прав та їх обтяжень про припинення заборони та іншого речового права-іпотеки на житловий будинок загальною площею 76,9 кв.м. з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_2 , що було зареєстроване на підставі договору іпотеки нерухомого майна від 30.09.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Приватбанк» (), посвідчений приватним нотаріусом Золочівського міського нотаріального округу Швець О.В. та зареєстрований в книзі реєстрів за №4555.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно застосовано до даних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, не заслуговують на увагу, оскільки станом на 29 вересня 2016 року, тобто на день, коли державним реєстратором Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 31625172 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, діяв тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, відтак у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірний будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, шо позивач підтвердив належними та допустимими доказами надання йому адвокатських послуг та їх оплату, відтак понесені нею втрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 2019 року між адвокатом Татух Марією Дмитрівною та ОСОБА_1 укладено договір надання юридичних послуг, за яким адвокат зобов`язується надати клієнту юридичні послуги, а клієнт зобов`язується їх оплатити.

Підписаним сторонами актом про надані юридичні послуги від 26 липня 2021 року підтверджується, що адвокатом Татух М.Д. надано ОСОБА_1 юридичні послуги, загальна вартість яких становить 1500 грн.

Крім того, 15 серпня 2019 року між адвокатом Божок Аллою Олександрівною та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 10, за яким адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар за надану правову допомогу, а також у випадку необхідності фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору.

В долученому до матеріалів справи описі наданих юридичних (правничих послуг) до договору про надання правової допомоги № 10 від 15 серпня 2019 року зазначено перелік юридичних послуг, наданих адвокатом, та вартість кожної наданої адвокатом послуги, загальна вартість яких становить 4500 грн.

ОСОБА_1 сплатила адвокату Божок А.О. 4500 грн. вартості наданих послуг з професійної правничої допомоги, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених нею витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., що пропорційно до задоволених позовних вимог, оскільки такі витрати фактично понесені позивачем та підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що у договорі про надання правової допомоги відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару не заслуговують на увагу, оскільки в позовній заяві позивач зазначила орієнтовний розмір судових витрат, які вона очікувала понести під час розгляду справи, надала докази на підтвердження надання їй правової допомоги, зокрема договори про надання правової допомоги та акти виконаних робіт із зазначенням наданих їй послуг та їх вартості, а також квитанції, які підтверджують, що вона оплатила надані їй послуги, що свідчить про понесення нею витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідачів, зважаючи на задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року- залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 26 липня 2021 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2021 року- залишити без задоволення.

Додаткове рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк