ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2766/22 Справа № 212/4447/21 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Київметробуд»

на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

22 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 працював у Тунельному загоні № 7 АТ «Київметробуд» на посадах заступника головного інженера з буропідривних робіт та начальника управління. 26 лютого 2021 року позивач був звільнений за угодою сторін (ч. 1 ст. 36 КЗпП України), однак у день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку при звільненні. Вважає, що з відповідача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з грудня 2020 року по лютий 2021 року в загальному розмірі 83686,02 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 45971,90 грн. Також позивач вважає, що несвоєчасним розрахунком АТ «Київметробуд» завдало йому моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 90000 грн. (том 1 а.с.1-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Київметробуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з АТ «Київметробуд» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 83634 гривні 11 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40524 гривні 55 копійок, моральну шкоду в розмірі 3000 гривень та понесені судові витрати в розмірі 1861 гривня. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Визначена судом сума заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача з вирахуванням суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів (том 1 а.с.229-235).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, АТ «Київметробуд», звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі (том 2 а.с. 1-12).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працював у Тунельному загоні № 7 АТ «Київметробуд» на посадах заступника головного інженера з буропідривних робіт та начальника управління у період з 3 березня 2014 року по 26 лютого 2021 року (том 1 а.с. 13-25).

26 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнений за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом АТ «Київметробуд» № 01 від 26.02.2021. В цьому наказі зазначено, що ОСОБА_1 підлягає виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 39 календарних днів (том 1 а.с. 26).

За період роботи позивача йому була нарахована заробітна плата: за грудень 2020 року в розмірі 15266,04 грн.; січень 2021 року - 18869,81 грн.; лютий 2021 року - 49498,26 грн., у тому числі оплата невикористаної відпустки за 39 днів в розмірі 33310,29 грн. (том 1 а.с. 78-79).

Як вбачається з наданої виписки з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_1 у АТ «Ощадбанк», суми нарахованої заробітної плати за період грудень 2020 року - лютий 2021 року позивач не отримував (том 1 а.с. 28-33). Вказані обставини також визнаються відповідачем.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено судом, АТ «Київметробуд» не здійснило розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню невиплачена заробітна плата за період грудень 2020 року лютий 2021 року в загальному розмірі 83634,11 грн. без вирахування податків та обов`язкових платежів.

Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Так, АТ «Київметробуд» в апеляційній скарзі зазначив, що не виплата ОСОБА_1 при звільненні належних сум заробітку відбулася з незалежних від нього причин, оскільки, на його розрахункові рахунки було накладено арешт в рамках кримінального провадження.

Однак, колегія суддів не приймає дане твердження, як доказ відсутності вини роботодавця.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної коди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

За моральну шкоду, заподіяну працівникові під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових правовідносинах (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

При визначенні розміру моральної шкоди судом першої інстанції взято до уваги триваючий характер порушеного права, глибину та тривалість заподіяних душевних страждань та враховано принцип розумності, об`єктивності та справедливості.

Доводи скаржника про недоведеність таких вимог колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на те, що судом встановлено порушення трудових прав позивача, яке виразилось у несвоєчасній виплаті розрахунку при звільненні, як те передбачено ст. 116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам, які були викладені у відзиві на позовну заяву, суд першої інстанції надав їм належну оцінку та навів мотиви відхилення цих доводів. Тому апеляційний суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язк щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Київметробуд» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: