ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/907/19 Номер провадження 22-ц/814/867/22Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Пікуля В.П., Абрамова П.С.

за участю секретаря: Ряднини І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м . Полтави від 28 серпня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вона з 1987 року зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі також з 1989 року зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_2 . Вказує, що шлюб між сторонами розірвано 17.02.1997 року та з березня 2012 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, в утриманні квартири, платі за житлово-комунальні послуги не приймає, спільне господарство з позивачкою не веде. Реєстрація місця проживання відповідача тягне додаткові витрати для ОСОБА_1 по утриманню житла.

Посилаючись на положення ст. 71, 72 ЖК Української РСР, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що наявність реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує права позивача.

З вказаним судовим рішенням не погодився ОСОБА_2 та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, стягнути на його користь понесені судові витрати, в тому числі на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судові повістки, відповідно до вимог закону судом першої інстанції йому не вручалися, він не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Вказує, що позивачу було відомо місце його проживання. У спірній квартирі він не мав можливості проживати, так як позивач змінила замки на вхідних дверях та не надала йому ключі. Вказує, що позивач не довела належними доказами про те, що відповідач вибув на інше місце проживання.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив причини його не проживання у спірній квартирі, не переконався в наявності у відповідача іншого житла.

Відзив на апеляційну скаргу подала ОСОБА_1 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. У відзиві на апеляційну скаргу позивач не погоджується з заявленою відповідачем сумою витрат за послуги адвоката, вважає , що гонорар у розмірі 7000 грн є значно завищеним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25.03.1987 року зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 . Будинок знаходиться на балансі КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2».

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказала, що відповідач у в казаній квартирі зареєстрований, проте фактично з березня 2012 року в ній не проживає, участі по її утриманню не приймає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але фактично в ній не проживає, чим порушує права позивача.

З вказаним судовим рішенням колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Частиною 4 ст. 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створе-но. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджувала, що відповідач з 2012 року не проживає в спірній квартирі, підтвердженням чого є акт КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» (а.с. 8).

Колегія суддів не може прийняти до уваги вказаний акт, оскільки він не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, так як письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Наявний в матеріалах справи акт не засвідчений належним чином. Крім того, начальником КП «Житлово-експлуатаційна організація № 2» засвідчені підписи, а не встановлено обставини, що мають значення для справи. Акт не містить дати його складання та відповідних реквізитів, визначених Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Інших належних та допустимих доказів того, що відповідач з 2012 року не проживає в спірній квартирі, а також доказів того що він втратив інтерес до житла, позивач, не надала.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення судом першої інстанції не було дотримано вимог статті 263 ЦПК України, згідно якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи даний спір, суд не надав належної оцінки наданих позивачем доказам, належним чином не з`ясував усіх обставин справи, у зв`язку з чим ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів не приймає до уваги заяви свідків долучені представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції такі докази подано не було.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд може встановлювати нові обставини лише у тому разі, коли їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для, які особа не мала можливості подати суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, чи неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або можуть бути перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням встановленого порядку.

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

Згідно пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2022 року слід скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно відмовити.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, на правничу допомогу (ч.ч.1 та 2 ст.133 ЦПК України).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути понесені останнім судові витрати за подачу апеляційної у розмірі 1488 грн.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявлено про відшкодування судових витрат на правничу допомогу у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. ОСОБА_1 просить відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Згідно приписів частин 1 - 6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,

та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно положень ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, останнім надано ордер № 145 про надання правничої допомоги, копію угоди від 01 лютого 2022 року, копію квитанції від 01.02.2022 року про прийняття від ОСОБА_2 адвокатом суми гонорару в розмірі 7000 грн., опис виконаних робіт з зазначенням часу та переліком виконаних робіт.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти такого розміру витрат, вказуючи на їх неспівмірність зі складністю справи.

В матеріалах справи відсутні відомості про ознайомлення адвоката Павленка А.І. з матеріалами справи, апеляційна скарга підписана особисто відповідачем. Вивчення законодавства та ознайомлення з судовою практикою є професійною вимогою до адвоката, як до фахівця в галузі права.

Перевіривши надані відповідачем докази понесених судових витрат на правничу допомогу, врахувавши заперечення ОСОБА_1 , щодо їх розміру, колегія суддів прийшла до висновку, що понесені відповідачем на правничу допомогу, підлягають до часткового задоволення з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання та обсягом наданих послуг, у сумі 3500 грн. з урахуванням співмірності та розумності судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 серпня 2022 року- скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у сумі 1488 грн. та витрати понесені на правничу допомогу в сумі 3500 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів.

У разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12.04.2022.

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: П.С. Абрамов

В.П. Пікуль