Ухвала

13 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 344/1762/17

провадження № 61-3081ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Зайцева А. Ю., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення міської ради та державного акта про право власності на землю,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним та скасувати рішення 8 сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 12 вересня 2006 року, яким затверджено п. 4 протоколу узгоджуваної комісії міськвиконкому з розгляду спорів з приводу суміжного землекористування від 17 лютого 2006 року № 66, затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації та передано у власність земельну ділянку, площею 0,0446 га, на АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0446 га, на АДРЕСА_2 , виданий ОСОБА_3 .

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 27 лютого 2020 року замінив у справі первісного відповідача ОСОБА_3 належним відповідачем - ОСОБА_4 , у зв`язку із набуттям останньою права власності на спірну земельну ділянку.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 15 березня 2021 року в задоволенні позову відмовив.

Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 20 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким в задоволенні позову відмовив у зв`язку з неналежністю суб`єктного складу сторін.

ОСОБА_1 23 лютого 2022 року подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року складено 21 жовтня 2021 року. 09 листопада 2021 року вона вперше звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою рішення Івано-Франківського міського суду від 15 березня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року. Однак, ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року касаційну скаргу визнано неподаною та повернуто. Копію ухвали від 10 лютого 2022 року вона отримала 21 лютого 2022 року, на підтвердження чого надано копію поштового конверту зі штрихкодовим ідентифікатором 510 та витяг з сайту «Укрпошта».

Клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухваленого у цій справі судового рішення та надані матеріали свідчать про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для його поновлення.

Разом із цим, подана касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки як на підставу скасування судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17. Також, заявник посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), та на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Однак, посилаючись на вищевказану підставу касаційного оскарження судового рішення, ОСОБА_1 не зазначає яку саме постанову Верховного Суду застосував апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні, від висновку якої вона просить відступити.

Також, у випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права щодо якої відсутній висновок та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Отже, посилаючись на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 не зазначає норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Тобто, вищевказані підстави касаційного оскарження не обґрунтовані належним чином, а виключно посилання на підставу касаційного оскарження не є належним виконанням вимог статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Для усунення вказаного недоліку, а також з метою недопущення подвійного тлумачення змісту касаційної скарги, заявнику необхідно надати до суду нову редакцію касаційної скарги, в якій згрупувати, систематизувати та чітко зазначити конкретну обов`язкову підставу (и) касаційного оскарження судового рішення у відповідності до визначеного статтею 389 ЦПК України переліку підстав для касаційного оскарження судових рішень та їх відповідне мотивування, надати копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Отже, касаційну скаргу слід залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.

Керуючись статтями 185, 389, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. Ю. Зайцев