Провадження № 2/755/1442/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"23" лютого 2022 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Кошель К.А.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою за адресою:

АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають її бабуся ОСОБА_3 та її дядько ОСОБА_2 , відповідач у справі. Позивач, яка є власницею квартири проживає у цьому ж будинку на декілька поверхів вище.

Відповідач більше 10 років ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, постійно перебуває у стані алкогольного сп`яніння, регулярно приводить до належної ОСОБА_1 квартири своїх знайомих, з якими розпиває спиртні напої, погрожує позивачу та її бабусі, що унеможливлює перебування у даній квартирі інших осіб. ОСОБА_2 постійно влаштовує сварки, псує майно, погрожує фізичною розправою.

05 березня 2021 року відповідач разом зі своїм знайомим вигнав позивачку з квартири із застосуванням фізичної сили. У зв`язку з цим вона змушена була викликати поліцію, однак відповідач разом зі своїм знайомим пішли з квартири до приїзду поліції. При цьому, разом з ОСОБА_1 перебувала її малолітня дочка, яка після інциденту, що трапився, боїться заходити до квартири та залишатися у своєї прабабусі. Того ж дня, відповідача все ж таки затримала поліція, яку викликала інша жінка, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 перебував на вулиці у стані сильного алкогольного сп`яніння, поводив себе шумно та лаявся до людей.

01 квітня 2021 року до відповідача також викликали поліцію сусіди, оскільки він перебував у стані алкогольного сп`яніння, сварився з бабусею та погрожував підірвати квартиру.

Така ж ситуація повторилася 03 квітня 2021 року, однак цього разу поліцію викликала позивач, оскільки така поведінка відповідача несе для неї подвійну загрозу, з тих підстав, що вона хвилюється за життя своєї сім`ї та життя бабусі. За даним фактом на ОСОБА_2 складено адміністративний протокол та вжито заходів обмежувального припису.

Загалом на ОСОБА_2 складено 9 адміністративних протоколів за вчинення домашнього насильства та застосування фізичної сили. Системний характер протиправних дій відповідача унеможливлює для інших осіб проживання та перебування з ним в одній квартирі. Заходи попередження та громадського впливу не дають жодних позитивних результатів.

У період з 2015 року по 2020 рік відповідач ОСОБА_2 проживав разом зі своєю сестрою (матір`ю позивача) ОСОБА_4 у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що також належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 переїхав до квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зробив життя позивача нестерпним.

ОСОБА_1 пропонувала ОСОБА_2 переїхати на постійне місце проживання до будинку, в якому останній проживав зі своєю сестрою, однак він не погоджується.

Вищевказані дії відповідача унеможливлюють право позивача ОСОБА_1 на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй на праві власності майном, у зв`язку з чим підлягає виселенню з займаного ним житла в порядку статті 116 ЖК Української РСР.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання жодного разу не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подав. Ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав 19 серпня 2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Також відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи 26 жовтня 2021 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке ОСОБА_2 отримав 18 жовтня 2021 року. Інші судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання».

Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, постановив розглянути справу заочно, відповідно до статей 223 та 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

Згідно з договором дарування квартири від 24 квітня 2019 року ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану вище квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

З паспортних даних та Витягу з Реєстру територіальних громад міста Києва вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічних характеристик жилих та підсобних приміщень квартири

АДРЕСА_3 дане помешкання містить дві житлові кімнати жилою площе 31 кв. м. Загальна площа квартири 46 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2020 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 .

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, у зв?язку з тим, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, по АДРЕСА_1 , вчинив сімейну сварку з матір`ю ОСОБА_3 , тобто вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру.

Про факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства свідчать також постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, від 15 жовтня 2020 року,

від 06 квітня 2021 року, від 22 квітня 2021 року, від 11 травня 2021 року, від 20 травня 2021 року, від 08 червня 2021 року.

На підтвердження того факту, що ОСОБА_2 своїми умисними діями псує належне позивачу ОСОБА_1 майно, останньою до матеріалів позову долучено фотоматеріали пошкоджень квартири та меблів.

Положеннями статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

В той же час частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі статтею 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Так відповідно до статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року

№ 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті

116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі статті 116 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Статтею 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17,

від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 79 ЦПК України д остовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей

391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження

№ 14-64цс20)).

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Частиною другою, третьою даної норми закону визначено також, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 систематично вчиняє домашнє насильство, що проявляється у постійному психологічному тиску на власника житла та членів її родини, що проживають у даній квартирі, враховуючи, що вжитими судом неодноразово заходами впливу не вдалося змінити поведінку ОСОБА_2 на краще, а також враховуючи, що позивач пропонувала відповідачу надати йому для постійного проживання інше належне їй на праві власності житло, де б він міг жити самостійно та на власний розсуд, однак відповідач проігнорував таку пропозицію позивачки, суд приходить до висновку про наявність підстав для законного виселення відповідача з займаного ним житла, що на праві власності належить позивачу, та який своєю протиправною поведінкою чинить ОСОБА_1 перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належним їй майном.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 109, 116, 157 ЖК Української РСР, статтями 317, 319, 321, 383, 391, 406 ЦК України, статтями 12, 13, 81, 89, 263 - 265, 268, 273, 280, 353 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду виготовлено 28 лютого 2022 року.

Суддя О.О. Хромова