Номер провадження: 22-ц/813/5563/22
Номер справи місцевого суду: 512/260/21
Головуючий у першій інстанції Бростовська Н.О.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Савранського районного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року у складі судді Бростовської Н.О.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.10.2009 сторони уклали договір купівлі-продажу належної відповідачу земельної ділянки площею 4,3000 га, кадастровий номер :01:006:0071, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В оплату вартості вказаних земельних ділянок 10.10.2009 року відповідач отримав від позивача 15 000,00 грн. Ці обставини підтверджуються розпискою, яка була складена та підписана відповідачем. Разом з тим, на момент передачі грошей та складання розписки діяли вимоги п. "б" ч. 15 Розділу X. Перехідні положення Земельного кодексу України забороняли купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про ринок земель, але не раніше 1 січня 2013 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Враховуючи, що відповідач безпідставно за нікчемним правочином набув у власність 15000,00 грн., то у нього виник обов`язок повернути безпідставно набуті грошові кошти позивачу. Виконуючи свій обов`язок з повернення безпідставно отриманих грошових коштів, відповідач 01.08.2012 повернув позивачу 500,00 грн., 01.03.2014 -1000,00 грн., 15.02.2017-500,00 грн., 01.11.2019 -500,00 грн. Враховуючи, що сума основного боргу становить 12 500 грн., позивач з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, просив стягнути з відповідача на свою користь борг в загальному розмірі 45 584,33 грн.

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в загальному розмірі 45 584,33 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт послався на те, що відкриваючи провадження у даній справі, суд не звернув увагу на те, що боргові розписки, на які посилається позивач, не містять чітких умов повернення боргу, підстав передачі грошових коштів та подані до суду у вигляді звичайних ксерокопій, реальність яких встановити не є можливим. Судом не було надано оцінки факту спливу строку позовної давності, яка за вказаними розписками сплинула у 2013 році та позивачем не надано доказів та посилань на обставини, які підтверджують, що строк позовної давності не було порушено.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що сторони не дотримались вимог щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а тому, враховуючи, що відповідач безпідставно за нікчемним правочином набув у власність 15000,00 грн., то у нього виник обов`язок повернути кошти позивачу. Так як залишок неповернутих відповідачем коштів становить 12 500 грн., суд на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, крім суми основного боргу стягнув з відповідача індекс інфляції у розмірі 41280,56 грн. та 3% річних у розмірі 4303,77 грн. Суд дійшов висновку, що строк позовної давності не закінчився, оскільки відповідач 01.08.2012 повернув позивачу 500,00 грн., 01.03.2014 ще 1000,00 грн., 15.02.2017 ще 500,00 грн. та 01.11.2019 ще 500,00 грн., що підтверджується відповідними розписками. Так як кожний з вказаних платежів відбувся у межах трьохрічного строку позовної давності, то кожен з цих платежів перериває перебіг позовної давності, тому після кожної сплати перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Проте, з вказаними висновками апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 10.10.2009 складено розписку про намір продажу свого земельного паю серв. ОД №012130 від 31.09.2004 ОСОБА_1 по ціні 15 000 грн. та після прийняття Закону, який буде дозволяти продаж землі, відповідач зобов`язався безоплатно переоформити свою земельну ділянку на ОСОБА_1 .

Факт складання вказаної розписки відповідач не заперечував, вказував про те, що був впевнений, що відносини, які виникли між ним та позивачем були направлені на укладення договору оренди землі, що слугувало підставою для передачі позивачу оригіналів документів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 639, 640 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом розписки вбачається, що дійсні наміри і дії сторін були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У зв`язку з цим, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, в даному випадку, мали вчинити, тобто за правилами для купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення.

ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримано вказані у розписці кошти у розмірі 15 000 грн., що останнім не спростовано.

Отже, доводи відповідача про те, що відносини, які виникли між ним та позивачем були направлені на укладення договору оренди землі є безпідставними.

В той же час, згідно з пунктом 15 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, в порядку, визначеному цим законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В даному випадку, сторони мали намір на вчинення нікчемного правочину купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а тому кошти, отримані відповідачем від позивача за нікчемним правочином без достатньої правової підстави.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, наявні підстави для стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.

Разом з тим, вирішуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. ч. 1,3 ст. 261 ЦК України).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності. про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нікчемний правочин укладено 10.10.2009, отже, позивач з вказаної дати знав про порушення свого права та не пізніше 10.10.2012 мав право звернутися до суду з відповідним позовом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правова позиція Верховного Суду України викладена у справі N 6-2469цс16).

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач повертав протягом 2012-2019 років грошові кошти в рахунок часткового погашення боргу, а тому відбулося переривання строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем в суді першої станції. Суд прийняв до уваги пояснення позивача у справі щодо переривання строку позовної давності шляхом часткового повернення коштів, які підтверджені розписками про прийняття частини повернутого боргу.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження переривання відповідачем строку позовної давності, позивачем надано до суду першої інстанції ксерокопії розписок про отримання ним від відповідача грошових сум на часткове виконання зобов`язань щодо повернення сум сплачених за нікчемним договором.

За змістом розписок ОСОБА_1 підтверджує отримання від ОСОБА_2 частини коштів в рахунок погашення боргу з повернення 15 000 грн, які отримані ОСОБА_2 за продаж земельної ділянки. Згідно розписок позивачем отримано від відповідача 01.08.20121-500,00 грн., 01.03.2014 - 1000,00 грн., 15.02.2017 - 500,00 грн. та 01.11.2019 ще 500,00 грн.

Проте зазначені розписки не можуть підтверджувати переривання перебігу позовної давності, оскільки містять лише підпис позивача, складені ним самим в одному екземплярі, що створює умови для можливого зловживання та штучного створення доказів з метою задоволення позову. Відповідач факт часткового погашення боргу заперечує.

Зазначені вище докази не є достовірними, оскільки на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Про те, що договір є нікчемний і не може бути посвідчений нотаріусом, сторони достовірно знали з часу складання розписки від 10.10.2009, отже з вказаної дати позивач був обізнаний про порушення свого права, проте з даним позовом звернувся до суду 22.04.2021, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущений трирічний строк на звернення до суду з вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" N 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити з підстав спливу позовної давності.

Приймаючи до уваги, що у відповідності до частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 22 листопада 2021 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: