Справа № 462/2640/21 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/3704/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2021 рокув складі судді Іванюк І.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області, Держава Україна через Державну казначейську службу України про відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів Головного управління національної поліції у Львівській області, Держава Україна через Державну казначейську службу України про відшкодування моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовував тим, що слідчою СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Ільницькою Р.Б. ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002365 від 04.06.2016 за ч. 1 ст. 185 КК України.

На переконання позивача, слідчою Ільницькою Р.Б. не проводяться усі необхідні слідчі дії, що вже є протиправним та грубим порушенням його прав як потерпілого.

23.11.2017 слідчою Ільницькою Р.Б. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0002365 від 04.06.2016 за відсутністю складу кримінального правопорушення. Разом з цим, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020 справа № 466/5038/20 задоволено скаргу ОСОБА_1 , визнано протиправними дії слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Ільницької Р.Б. щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002365 від 04.06.2016; постанову слідчої Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Ільницької Р.Б. від 23.11.2017 про закриття кримінального провадження №0002365 від 04.06.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України скасовано.

Зазначеною ухвалою, яка набрала законної сили, встановлено, що 29.07.2016 керівнику Львівської місцевої прокуратури № 2 скероване клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП у Л/о про направлення кримінального провадження в СВ Залізничного ВП ГУНП у Л/о по територіальній підслідності. Клопотання по суті не вирішено. 23.11.2020 начальником Шевченківського ВП внесено доручення слідчій ВП Ільницькій Р.Б. про проведення досудового розслідування. 23.11.2017 слідча винесла постанову про закриття кримінального провадження, у якій посилається на обставини, перевірка яких відсутня у матеріалах кримінального провадження, оскільки з 04.06.2016 до 23.11.2017 жодні процесуальній дії слідчими не здійснювались.

Про існування вказаної постанови скаржник дізнався лише 01.07.2020. Посилається на те, що обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У даному випадку, неправомірні дії слідчої Ільницької Р.Б. доведені та визнані ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020, тобто дані обставини не потребують додаткового доказування. Зазначає, що незаконними, протиправними діями слідчої Ільницької Р.Б. йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, через повну її бездіяльність, умисел на закриття кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення. Йому спричинено відчуття невизначеності, невпевненості, незахищеності, неможливість реалізації його прав та законних інтересів, неможливість спрогнозувати його дії та можливі їх наслідки, невизначеності у можливості реалізації його прав та законних інтересів, тощо.

Зазначене тривало протягом значного часу та триває досі і потребує для нього докладення додаткових зусиль для можливості подолати такі негативні наслідки протиправної поведінки стосовно нього. Розмір моральної шкоди він оцінює у 100 000 грн.

Просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 100 000 гривень моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області, Держава Україна через Державну казначейську службу України про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що незаконними та протиправними діями слідчої Ільницької Р.Б. йому завдано моральної шкоди, з приводу чого звертався у місцеву поліклініку № 3, шкоду оцінює у 100 000,00 грн.

При цьому, бездіяльність та протиправність дій слідчої Ільницької Р.Б. у кримінальному провадженні № 0002365 від 04.06.2016 доведена та встановлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020, справа № 466/5038/20, однак такі обставини, як доведення ним причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями слідчої та завданням йому моральної шкоди, судом першої інстанції проігноровано.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є відшкодування моральної шкоди, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що бездіяльність слідчого, яка на його думку, виразилась у тривалому розслідуванні, визнана незаконною.

При цьому, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача.

При вирішенні спору, суд покликався на правову позицію Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження причинного зв`язку між зверненням позивача до лікаря невропатолога та діями слідчої СВ Шевченківського ВПГУ НП у Львівській області Ільницької Р.Б., при цьому постанова про закриття кримінального провадження слідчою Ільницькою Р.Б. винесена 23.11.2017, а позивач дізнався про таку лише 01.07.2020, що свідчить про відсутність із його сторони особливої зацікавленості у вирішенні даного питання та пріоритетності такого у житті позивача.

Врахувавши наведене, суд прийшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, тому відмовив у задоволенні таких.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду враховуючи таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

04.06.2016 за заявою ОСОБА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 25.05.2016, слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002365 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Повідомлення про початок досудового розслідування датоване 04.06.2016.

Описка у номері кримінального провадження, яка допущена судом не спростовує доводи ОСОБА_1 у цій частині та не свідчить про відсутність відповідного провадження, натомість доводи відзиву представника ГУНП у Львівській області у цій частині є безпідставними.

23.11.2017 начальником Шевченківського ВП внесено доручення слідчій ВП Ільницькій Р.Б. про проведення досудового розслідування.

При цьому, цього ж дня 23.11.2017 слідча винесла постанову про закриття кримінального провадження, з відповідних підстав, однак копія такої постанови у матеріалах справи відсутня.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020 з врахуванням ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29.09.2020, скаргу ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії слідчої Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області Ільницької Р.Б. щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002365 від 04.06.2016.

Постанову слідчої Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області Ільницької Р.Б. від 23.11.2017 про закриття кримінального провадження №0002365 від 04.06.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України скасовано.

Як зазначив суд з 04.06.2016, тобто з часу внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та до 23.11.2017, як часу винесення постанови про закриття кримінального провадження, жодні процесуальній дії слідчими не здійснювались.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується із тим, що в межах кримінального провадження № 0002365 не було вчинено необхідних слідчих дій, хоча досудове розслідування, яке було розпочате у червні 2016 року, фактично тривало по листопад 2017 року, оскільки такий факт є встановленим.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 покликається на те, що п`ять років триває злочинна бездіяльність у кримінальному провадженні, слідчою Ільницькою Р.Б. не проводяться усі необхідні слідчі дії, що є порушенням його права як потерпілого. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020 справа № 466/5038/20 задоволено його скаргу та визнано протиправними дії слідчої Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області Ільницької Р.Б. щодо неналежного виконання своїх посадових обов`язків під час проведення досудового розслідування. Неправомірними діями слідчої Ільницької Р.Б., які доведені та визнані ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 29.07.2020, тобто не потребують додаткового доказування, йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенні режиму сну, через повну її бездіяльність, умисел на закриття кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Право та порядок відшкодування шкоди завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт визначені ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Тобто, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Поряд з цим, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Разом, з цим, колегія суддів приходить переконання, що підстави для застосування даних положень відсутні, оскільки матеріали справи не містять належних доказів щодо наявності по відношенню до позивача обставин, про які йдеться у диспозиції ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а відтак, можливості отриманням ним шкоди у зв`язку з цим.

В свою чергу, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підстава (ч. 6 ст. 1176 ЦК України).

Так, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Зазначене дійсно спростовує позицію Державної казначейської служби України визначену у цьому контексті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у випадку, передбаченому статтями 1173, 1174 ЦК України є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, які довести повинен позивач. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, заподіяння такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою органу державної влади має довести позивач.

Наведене узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року, справа № 920/715/17 (провадження №12-199гс18).

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 цієї статті).

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів виходить з того, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пунктах 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно із чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Натомість, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Як вже зазначалося вище, позивач ОСОБА_1 ставить питання про відшкодування моральної шкоди, завданої йому фактично неефективним досудовим розслідуванням відповідного кримінального провадженнящодо розгляду його заяви про кримінальне правопорушення.

Іншими словами, вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує незаконною бездіяльністю службових осіб Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області.

Дійсно, з матеріалів справи беззаперечно вбачається, що в межах кримінального провадження № 0002365 від 04.06.2016, яке внесено до ЄРДР за заявою позивача, ухвалою слідчого судді була скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження.

В свою чергу, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, предметом доказування у вказаній справі є протиправність дій або бездіяльності відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями останніх та спричиненням моральної шкоди позивачу, тому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Беззаперечним є те, що позивач ОСОБА_1 у межах відповідного досудового розслідування звертався, зокрема із скаргою про скасування постанови про закриття такого, тобто з метою контролю та отриманням інформації про хід розслідування кримінального провадження, яке його стосується.

Разом з цим, аналізуючи надані сторонами докази у своїй сукупності з обставинами справи, колегія суддів приходить переконання, що доводи позивача зводяться виключно до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися слідчим у кримінальному провадженні відкритому за його заявою, в яких він має статус потерпілого.

В свою чергу, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, які були у подальшому скасовані слідчими суддями, не свідчить про протиправність дій слідчого чи прокурора та завдання позивачу моральної шкоди у розумінні ст. 23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи наведене, факт задоволення ухвалою слідчого судді скарги ОСОБА_1 у кримінальному провадженні не є доказом моральної шкоди, а є лише механізмом реалізації права останнього на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні, що відповідає висновку, який міститься у постанові Верховного Суду від 07.02.2019, справа № 638/12068/16-ц.

Відтак, позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди слідчим Шевченківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, тому за відсутності доказів про умисне чи з грубою необережністю затягування досудового розслідування, не належний проведення досудового розслідування, вчинення нею інших протиправних дій, правові підстави для застосування норм у ст.ст. 1176, 1173 чи 1174 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, відсутні.

Більше того, саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги чи заяви про відвід не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.

Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява №33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 23 січня 2019 року в справі №308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі №686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі №686/26653/18 та 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), які не враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність пред`явленого позову, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено заподіяння йому моральної шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між прийняттям слідчим постанови про закриття кримінального провадження та настанням шкоди, про яку він зазначає у поданій до суду позовній заяві.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк