Справа № 523/3432/22
Провадження №6/523/162/22
У Х В А Л А

"12" квітня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

за участю секретаря Жекової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, в якій просив скасувати заборону на перетинання державного кордону України, встановлену ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2015 року, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 зазначив, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2015 року у справі № 523/11372/15-ц було задоволено подання державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського МУЮ та встановлено заборону ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на перетинання державного кордону України до виконання зобов`язання за рішенням суду. Виконавче провадження № 43540654 було закінчене ще в квітні 2015 року, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру боржників, де запис про боржника ОСОБА_1 , як боржника у виконавчому провадженні №43540654, відсутній. 02.03.2022 року, у зв`язку із тим що Російська Федерація почала повномасштабне вторгнення на територію України, ОСОБА_1 вирішив евакуюватись із своєю родиною за межі території України та поїхав на контрольно-пропускний пункт на межі кордону України з республікою Молдова, але його не пропустили на підставі наявної заборони на перетинання державного кордону, яка була встановлена останньому в рамках виконавчого провадження № 43540654. Заявник вважає, що у зв`язку із закінченням виконавчого провадження та виключення його з реєстру боржників, повинна бути скасована заборона на перетинання державного кордону України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2022 року прийнято заяву ОСОБА_1 до провадження та призначено по справі судове засідання.

Суд неодноразово відкладав розгляд справи, на виконання ч.6 ст. 441 ЦПК України, внаслідок відсутності доказів належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи сторін по справі - Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ОСОБА_2 .

У судове засідання 12.04.2022 року сторони не з`явились.

Заявник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити, також зазначив що виконавче провадження завершене, він намагався добровільно виконати рішення суду та погасити заборгованість, зв`язувався зі стягувачем, однак ОСОБА_2 відмовляється від отримання грошових коштів, посилається на те, що вона не згодна із сумою стягнення, буде подавати апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 14.04.2014 року.

Стягувач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, в порядку ч.6 ст.128 ЦПК України, що підтверджується фіскальним чеком про направлення на її адресу рекомендованого листа. 12.04.2020 року на адресу суду надійшла заява, за підписом адвоката стягувача Грицюка О.О., згідно якої останній категорично заперечив проти задоволення заяви про скасування заборони на виїзд, так як ОСОБА_1 в такий спосіб намагається уникнути обов`язку повернути борг.

Заінтересована особа Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не забезпечив явку свого представника на судове засідання, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в порядку ч.6 ст.128 ЦПК України, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 07.04.2022 року. Одночасно із судовою повісткою заінтересована особа отримала копії матеріалів позовної заяви, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.6 ст. 441 ЦПК України суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Проаналізувавши наявні матеріали справи, враховуючи вимоги ч.6 ст. 441 ЦПК України, яка передбачає розгляд заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження, перебування заяви у провадженні суду більше місяця, наявність доказів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, зокрема: а) заявник ОСОБА_1 просив розглянути заяву за його відсутності; б) адвокат стягувача ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав заяву, якою категорично заперечив проти скасування тимчасового обмеження у праві виїзду заявника, що свідчить про обізнаність стягувача про розгляд судом даної справи, стягувач виразив свою позицію по справі; в) Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань суду не надав, не забезпечив явку свого представника на судове засідання; суд прийшов до висновків про розгляд заяви за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд констатує наявність правових підстав для задоволення заяви.

Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року по справі № 523/18490/13-ц позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 112 000 гривень, судовий збір в розмірі 1120 гривень, а всього 113 120 гривень.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року не було оскаржено в апеляційному порядку, та набрало законної сили 25 квітня 2014 року.

На виконання рішення суду, стягувачу ОСОБА_2 було видано виконавчий лист від 07.05.2014, що підтверджується відміткою на заяві про видачу виконавчого листа, що зберігається в матеріалах справи № 523/18490/13-ц. Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, згідно п. ч.1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21квітня 1999 року (в редакції діючої станом на 02.03.2014 року) становив один рік, тобто виконавчий лист міг бути пред`явлений до виконання до 25.04.2015 року.

Постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Хорунжа В.Г. від 02.06.2014 року було відкрите виконавче провадження № 43540645.

Постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Хорунжа В.Г. від 13.06.2014 року було звернено стягнення на майно боржника, накладено арешт на майно боржника.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 липня 2015 року по справі №523/11372/15-ц задоволено подання державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Заборонено ОСОБА_1 перетинання державного кордону України до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Постановою старшого державного виконавця Лисогор В.Г. від 26.09.2016 року завершено виконавче провадження, повернено виконавчий документ стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження»№606-XIV від 21квітня 1999 року (в редакції станом на 12.06.2016 року) внаслідок неможливості встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника.

Всі зазначені вище обставини, щодо виконавчого провадження № 43540645, встановлені судом на підставі Інформації про виконавче провадження, станом на 08.04.2022 року, наданої суду заявником ОСОБА_1 , та отриманої останнім з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

05 жовтня 2016 року набрав законної сили Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі - Закон України № 1404-VIII), який встановлює інші строки пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Розповсюджуючи норми Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIIIна спірні правовідносини, суд прийшов до висновку що стягувач ОСОБА_2 могла пред`явити виконавчий лист № 523/18490/13-ц до виконання до 26.09.2019 року.

Будь-яких доказів повторного звернення виконавчого листа № 523/18490/13-ц до виконання, що свідчило би про переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, матеріали справи не містять.

За змістом положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року р. № 1404-VIII.

За змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов`язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

За даних обставин, судом встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розповсюджується на заявника ОСОБА_1 протягом майже шести років після завершення виконавчого провадження № 43540645, та протягом майже трьох років після сплину строку пред`явлення виконавчого листа № 523/18490/13-ц до виконання.

Станом на дату розгляду судом заяви про скасування тимчасового обмеження, ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі боржників не значиться, що підтверджується Інформацією з Єдиного реєстру боржників.

Суд виходить із того, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу, як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

19 листопада 2010 року Консультативною радою європейських суддів (КРЄС) прийнято Висновок №13 (2010), який зокрема встановлює, що у державі, яка керується верховенством права, державні органи передусім зобов`язані поважати судові рішення і виконувати їх швидко exofilicio. Сама ідея державного органу, який відмовляється підкоритися рішенню суду, підриває концепцію примату закону (п. 31).

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Таким чином, на Державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є джерелом права.

Разом із тим, суд по даній справі також враховує те, що стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожній особі право на вільне пересування в межах території, на якій вона перебуває, а також право залишити її і, таким чином, їхати в країну за власним вибором за умови, що особі дозволено в`їжджати на її територію. Це означає, що дії, які можуть становити втручання або обмежувати здійснення цього права, відповідають вимогам статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції тільки у випадку, коли вони передбачені законом, переслідують одну із законних цілей, згаданих у третьому пункті статті, і можуть вважатися «необхідними у демократичному суспільстві» для досягнення зазначених цілей (див. рішення у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), заява № 50/02, пункт 32, від 02 липня 2009 року).

У цій справі на заявника було накладено обмеження у праві на виїзд за межі території країни протягом майже чотирьох років. Суд вважає, що таке обмеження права відповідної особи на вільне пересування становить втручання у розумінні статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції. Рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Ігнатов проти Болгарії» (Ignatov c. Bulgarie), пункт 33).

Аналогічна позиція викладена у пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини, справа «Стецов проти України» від 11 травня 2021 року, набуло статусу остаточного 11 серпня 2021 року, яким встановлено наступне: з огляду на пропорційність суд вважає, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. У Рішенні ЄСПЛ визнано обґрунтованою скаргу позивача в частині неможливості перегляду і скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України з інших підстав, крім повного відшкодування належних сум, що свідчить про порушення статті 2 Протоколу №4 до Конвенції.

Враховуючи наведені позиції рішень Європейського суду прав людини, суд дійшов висновків, що відмова у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, яке діє протягом майже шести років після завершення виконавчого провадження №43540645, та протягом майже трьох років після сплину строку пред`явлення виконавчого листа № 523/18490/13-ц до виконання, буде порушувати статтю 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд виходить із принципу пропорційності, обставин того що обмеження у праві виїзду за межі носить саме «тимчасовий» характер, при цьому приймає до уваги доводи заявника ОСОБА_1 про те, що він намагався домовитись із стягувачем, добровільно погасити заборгованість, разом із тим остання відмовилась, посилаючись на незгоду із рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2014 року, яким стягнуто суму авансу в гривневому еквіваленті, та не враховувано, що грошові кошти стягувачем передавались частково у валюті в сумі 4 000 доларів, частково у гривні в сумі 80 000 гривень. На думку суду, завершення виконавчого провадження, відсутність доказів вчинення стягувачем дій з пред`явлення до виконання виконавчого листа з 2016 року дати завершення виконавчого провадження, фактично унеможливлюють добровільне виконання ОСОБА_1 рішення суду. При цьому, суд враховує, що боржник ОСОБА_1 має на утриманні двох малолітніх дітей 2012 та 2015 року народження, а Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, введено в Україні воєнний стан.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги заявника ОСОБА_1 про скасування обмеження у праві виїзду за межі України законні та обґрунтовані.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , накладене ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2015 року, по справі № 523/11372/15-ц, у вигляді заборони перетинання державного кордону України до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складання ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена та підписана 12.04.2022 року.

Суддя: К.О. Далеко