ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3615/22 Справа № 212/8793/21 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8793/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року, яке ухвалене суддею Власенко М.Д. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 січня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бутко О.О., звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», на теперішній час Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», (надалі АТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи джерелом підвищеної небезпеки.

Позов мотивовано тим, що він є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від нещасного випадку на виробництві, який трапився з ним при виконанні трудових обов`язків на підприємстві відповідача 24 лютого 2005 року.

За результатами розслідування нещасного випадку були складені Акт спеціального розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 18 березня 2005 року та акт про нещасний випадок на виробництві, не пов`язаний з виробництвом форми НПВ від 18 березня 2005 року, відповідно до яких смерть ОСОБА_2 настала внаслідок наїзду на нього вагону вантажного поїзду, належного відповідачу.

Звістка про смерть батька призвела до того, що позивач ОСОБА_1 зазнав сильного нервового потрясіння. Смерть батька є незворотною втратою, що не може бути відновлена, а тому його душевні страждання будуть тримати і надалі, що свідчить про їх незворотність. Йому постійно не вистачає спілкування з батьком, любові та підтримки.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 454 000,00 гривень, яку просить стягнути з відповідача на його користь, без утримання податків та зборів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи джерелом підвищеної небезпеки - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завданої смертю батька джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 70 000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на користь держави судовій збір в розмірі 908 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Кривбасзалізрудком»ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом надано правову оцінку лише доводам позивача, а аргументи відповідача не взято до уваги.

Вказує, що нещасний випадок, який стався з батьком позивача трапився через те, що потерпілий порушив законодавство про охорону праці, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння, при цьому відповідно до Акту №1 від 18 березня 2005 року про нещасний випадок на підприємстві, не пов`язаний з виробництвом, основною причиною нещасного випадку є пересування потерпілого ОСОБА_2 по території станції в порушення встановлених маршрутів у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, вказує, що в пункті № 8 Акту №1 від 18 березня 2005 року про нещасний випадок на підприємстві, не пов`язаний з виробництвом зазначено, що устаткування, машини, механізми, транспортні засоби, експлуатація яких призвела до нещасного випадку: 4-х вісний напіввагон, модель 12753, тип вагану 600, рік випуску 1998, Крюківський вагонобудівельний завод. Відповідач наполягає на тому, що зазначений напіввагон використовувся ВАТ «Суха Балка» для навантаження руди відправницького маршруту на ш. «Ювілейна», на балансі комбінату не обліковувався.

Вважає, що належним відповідачем є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області.

Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання моральної шкоди та розмір завданої моральної шкоди.

Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на його користь, просить збільшити її розмір до заявленого у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості.

Втрата близької людини є втратою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивача будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість.

Смерть батька призвела до хвилювання, порушення нормальних життєвих зв`язків, після його загибелі, нормальні життєві стосунки позивача були знищені, він до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, від представника відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - Некрасової К.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на строк до закінчення військового стану, в зв`язку із запобіганням загрози життю та здоров`ю суддів та учасників судового процесу у період воєнного стану, яке колегією суддів залишено без задоволення з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідача, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

При цьому, колегія суддів наголошує, оскільки, відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02 березня 2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні, яка на день розгляду даної справи.

На день розгляду даної справи на території Дніпропетровської області не ведеться активний бойових дій, що свідчить про те, що поточна обстановка в Дніпропетровській області є стабільною.

Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що підприємство відповідача АТ «Кривбасзалізрудком» припинило свою роботу, або ж працівники підприємства відповідача, зокрема особи, які мають право приймати участь у розгляді справ в суді та представляти інтереси підприємства, не виконують своїх трудових обов`язків у зв`язку із введенням на території України воєнного стану та не мають можливості, за об`єктивних обставин, брати участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ за допомогою технічних засобів, визначених ЦПК України.

На підставі наведеного вище колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками в свідоцтві про народження зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 7).

24 лютого 2005 року з ОСОБА_2 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння та який прямував з п`ятої колії на четверту, чим порушив затверджений маршрут пересування робітників по території станції «Центральна» на підприємстві відповідача, внаслідок наїзду на нього вагону вантажного поїзду стався нещасний випадок, в результаті якого він помер.

Відповідно до п. 7.1 Акту №1 про нещасний випадок на підприємстві, не пов`язаний з виробництвом від 18 березня 2005 року, причиною нещасного випадку є пересування по території станції, в порушення встановлених маршрутів, у стані алкогольного сп`яніння. Технічних та організаційних причин нещасного випадку комісією не встановлено (а.с. 4-6).

Згідно п.10 Акту, особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є ОСОБА_2 який порушив вимог п.1.31 «Правил безпеки на залізничному транспорті МІМ СРСР»; п.1.9., п.2.8.. п.2.10 «Загальної інструкції з охорони праці №1 для робітників і службовців УЗТ»; п.2.4 «Правил внутрішнього трудового розпорядку ВАТ «КЗРК»; ст.14 Закону України «Про охорону праці» ( а.с.4-6).

Згідно розділу 3 Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 24 лютого 2005 року о 10:30 год., в Управлінні залізничного транспорту ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» Асоціації «Укррудпром» Міністерства промислової політики України, від 11 березня 2005 року, обставини, за яких стався нещасний випадок визначено: 1. Технічною експертною не встановлено порушень технічного стану рухомого складу, залізничної колії №4. та порушень в діях робітників станції при виконані дій. що до відправлення поїзда. 2. Прямуючи з п`ятої колії на четверту ОСОБА_2 порушив затверджений маршрут пересування робітників по території станції «Центральна». 3. Згідно запису у «Журналі реєстрації мед контролю» від 24 лютого 2005 року ОСОБА_2 на початку зміни перебував у тверезому стані. 4. Застосування етилового спирту, наркотичних засобів, токсичних та отруйних речовин у виробничому процесі роботи майстра шляхового залізничного цеху №2 технологією не передбачено. 5. Згідно виписки із акту №631 від 25 лютого 2005 року судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_2 в його м`язах стегна виявлено 1,4 проміллє етилового спирту, що стосовно до живих осіб відповідає легкій ступені алкогольного сп`яніння» (а.с. 54-59).

Згідно розділу 4 Акту, причиною нещасного випадку є пересування по території станції, у стані алкогольного сп`яніння, з порушенням встановлених маршрутів (а.с. 57).

Згідно розділу 6 Акту, на підставі п.18 «Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, профзахворювань та аварій на виробництві» нещасний випадок не вважається пов`язаним з виробництвом та на нього складається Акт форми НВП. Комісія вважає особою, дії або бездіяльність якої призвели до нещасного випадку є ОСОБА_2 , який пересувався по території станції «Центральна», знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, з порушенням затверджених маршрутів (а.с.54-59).

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області м. Кривого Рогу від 25 лютого 2005 року серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у віці 52 років (а.с. 3).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, на підставі ст. 1187 ЦК України має право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю батька з відповідача як, особи, яка на відповідній правовій підставі здійснювала діяльність, пов`язану з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки, а саме рухомого складу потягу, що приводився в рух тепловозом ЧМЕ-3 № 4459. Врахував, що обставини нещасного випадку, що стався з батьком позивача, а також наявність підстав для покладення відповідальності на АТ «Криворізький залізорудний комбінат» вже були предметом судового розгляду у цивільній справі № 212/1221/21 (2/212/1652/21) за позовом дружини загиблого ОСОБА_3 . Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для відшкодування АТ «Кривбасзалізрудком» моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку зі смертю батька, який загинув в результаті нещасного випадку на виробництві.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частинам 3 та 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Відповідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із статтею 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановлено, що залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 загинув, знаходячись в робочий час на підприємстві відповідача, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що належить відповідачу.

Згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку встановлено, що Управління залізничного транспорту є структурним підрозділом ПАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком» та надає послуги із подачі та забирання вагонів до місць завантаження - розвантаження, готування вагонів до завантаження руди, щебня та кварцитів видобути з ш. «Ювілейна» у вагони та автотранспорт, вивезення готових составів на примикаючу станцію Рокувата «Укрзалізниці». До складу Управління залізничного транспорту ПАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком» входить залізничний цех № 2, що виконує навантаження залізної руди у вагони, яке відбувається на колії № 4 станції «Центральна», де сталась смерть ОСОБА_2 .В зв`язку з вищевикладеним колегія судів не бере до уваги доводи представника відповідача в апеляційній скарзі про відсутність вини підприємства у настанні нещасного випадку.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно ст. 1187 ЦК України ПАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком», як володілець джерела підвищеної небезпеки, а саме рухомих складів вагонів, має нести відповідальність за шкоду, спричинену позивачу смертю його батька незалежно від наявності вини, оскільки в судовому засіданні обставин дії непереборної сили або умислу самого потерпілого не доведено.

З огляду на вищезазначене, доводи відповідача в апеляційній скарзі, що він є неналежним відповідачем, оскільки така шкода має відшкодовуватися за рахунок коштів Фонду соціального страхування, колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання відповідача на те, що напіввагон використовувся ВАТ «Суха Балка» для навантаження руди відправницького маршруту на ш. «Ювілейна», на балансі комбінату не обліковувався, колегія суддів не бере до уваги, оскільки матеріали справи не місять доказів на спростування того, що відповідач, на момент смерті батька позивача, не здійснював на правовій підставі діяльність, пов`язану з експлуатацією джерела підвищеної небезпеки.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою близької людини встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивач - ОСОБА_1 у зв`язку із втратою батька, переживає душевні та психологічні страждання, позбавлений можливості отримувати від нього піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення його нормальних життєвих зв`язків та докладання з його боку додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу.

Судом першої інстанції встановлений й причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою відповідача - втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що нещасний випадок, який стався з батьком позивача трапився через те, що потерпілий порушив законодавство про охорону праці, оскільки перебував в стані алкогольного сп`яніння, при цьому відповідно до Акту №1 від 18 березня 2005 року про нещасний випадок на підприємстві, не пов`язаний з виробництвом, основною причиною нещасного випадку є пересування потерпілого ОСОБА_2 по території станції в порушення встановлених маршрутів у стані алкогольного сп`яніння, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_2 , перебуваючи на підприємстві відповідача в робочий час, знаходився у легкому ступені алкогольного сп`яніння з вмістом етилового спирту в крові 1,4 проміле, пересувався по території станції з порушенням встановлених маршрутів, в результаті чого був смертельно травмований, чим порушив п. 1.31 «Правил безпеки на залізничному транспорті МЧМ СРСР», п. 1.9, п. 2.8 Загальної інструкції з охорони праці №1 для робітників і службовців УЗТ», п.2.4 «Правил внутрішнього трудового розпорядку ВАТ «КЗРК»; - ст.14 Закону України «Про охорону праці» та стягнув моральну шкоду на підставі ст. 1187 ЦК України.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.1192 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вина потерпілого в настанні нещасного випадку та перебування його в стані алкогольного сп`яніння, не є підставою для відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, а можуть бути враховані при визначенні її розміру.

Доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області, спростовуються.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн., суд виходив з того, що сам факт загибелі ОСОБА_2 беззаперечно свідчить про те, що його син відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру. Син втратив близьку людину і таку втрату не можливо відновити, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків і потребує додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, суд дійшов висновку, що сума компенсації моральної шкоди повинна складати 70 000,00 грн.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1 , який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер психологічної травми, яку він отримав у зв`язку зі смертю рідної людини, конкретні обставини по справі, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача, який втратив турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги відповідача та позивача про те, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі - Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті сина, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок смерті його батька на виробництві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18).

Доводи, викладені в апеляційних скаргах сторін зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат»" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: