РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року

м. Рівне

Справа № 565/12/19

Провадження № 22-ц/4815/307/22

Рівненський апеляційний суд :

складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання:Ковальчук Л.В.,

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до відповідачів про стягнення солідарно заборгованості за договором позики, який підписаний позивачем і відповідачами 18 лютого 2018 року (далі-договір), у розмірі 285 000 доларів США, що еквівалентно 7 860 300 гривень 00 копійкам за курсом НБУ на 21.12.2018 року. У позові зазначає, що він належним чином виконав зобов`язання за договором і передав грошові кошти відповідачам у розмірі 255 000 доларів США. У свою чергу, відповідачі відмовляються в добровільному порядку виконати взяті на себе згідно договору зобов`язання по поверненню позики, як це передбачено договором до 01.09.2018 року віддати 285000 доларів США.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7860300 гривень.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій доводить про незаконність та необґрунтованість вказаного рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що судом безпідставно визнано укладеним та чинним договір від 18.02.2018 року, який ним не погоджувався через недосягнення істотних умов договору, тому ним ОСОБА_3 не підписувався, а як наслідок грошові кошти ним ОСОБА_3 не отримувалися, що підтверджується відповідними доказами. Прийняття судом одних доказів та безпідставне відхилення інших є необґрунтованим через вибірковість та неповноту з`ясування всіх обставин справи.

Стверджує, що у договорі від 18 лютого 2018 року, який став підставою звернення до суду з позовом, не вказано місця «надуманого» укладення договору та не вказано місця «надуманого» передавання грошових коштів», а представник відповідача відмовився відповідати на це запитання. Суд відмовив в задоволенні клопотань про визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою. Вказане унеможливило встановити місце, час укладення договору, передачі грошових коштів, особу, яка проводила проплати за придбані транспортні засоби та унеможливило продовження збирання доказів.

Вважає, що вибіркове зазначення судом пояснень ОСОБА_3 , спотворює реальну картину подій, які відбувалися з участю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вказує про необхідність врахування наявність відкритих кримінальних проваджень за ст.ст. 190, 358 КК України.

Просить рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у частині, яка заявлена до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи апеляційної скарги, вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною 1ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення сторонами договору, його зміст та форма відповідає вказаним вимогам ЦК України, а відповідачі не виконали взяті на себе згідно договору зобов`язання по поверненню суми позики.

Такий висновок місцевого суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відповідність змісту та форми договору позики від 18.02.2018 року вимогам ЦК України та доведеність виниклих зобов`язань відповідачів, що витікають з нього, є невірним.

За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , на підтвердження факту та обставин позики відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 валютних коштів в сумі 195 000 доларів США позивачем було подано до справи договір позики від 18.02.2018 року. Місце його укладення не зазначене.

З аналізу тексту цього договору вбачається, що (задовго до дати вказаної на договорі позики), протягом часу з 26.10.2017 по 05.12.2017 року ОСОБА_4 (вже) позичив відповідачам кошти на купівлю 26 автомобілів (перелік яких додається).

На розмитнення та інші витрати він зобов`язується до 20.02.2018 року (ще) позичити відповідачам 60000 доларів США.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобов`язуються повернути йому до 01.09.2018 року 285000 доларів США.

Всі попередні договори не мають сили. Ксерокопії закордонних паспортів додаються до договору. (т.3 а.с.115-116).

Слід зазначити, що вказані в тексті договору номери паспортів відповідачів не відповідають долученим ксерокопіям.

ОСОБА_4 звертаючись до суду з позовом в даній справі про стягнення з відповідачів суми еквівалентної 285000 доларів США, а саме 7860300 (сім мільйонів вісімсот шістдесят тисяч триста) гривень, як на підставу своїх вимог посилався на ст.1046, 1047, 1049 ЦК України.

Місцевий суд при задоволенні позову ОСОБА_4 в повному обсязі також посилався на ті ж норми.

Як слідує з аналізу цих норм, вони є підставою для повернення лише тієї суми грошових коштів, які реально були позичені (передані позичальникам), в даному випадку згідно змісту договору-розписки це 195000, а не 285000 (195000+60000+30000) доларів США.

З аналізу тексту договору позики вбачається, що в день його укладення 18.02.2018 року, кошти в сумі 195000 доларів США позичальникам не передавались, а передавались в позикодавцем в минулому (з 26.10.2017 по 05.12.2017) та мали бути передані в майбутньому 60000 доларів США до 20.02.2018 року, підтверджень чому в справі немає.

Якщо договір позики був оплатний і сума, що підлягала поверненню була більша за позичену (фактично на 30000 доларів США), то ця істотна обставина мала б бути зазначена і обумовлена в договорі від 18.02.2018 року та на відміну від вимог ст.1048 ЦК України, наведені розмір оплати в твердій грошовій сумі та відповідна правова підстава, як в позові, так і в рішенні місцевого суду, для стягнення з відповідачів плати за користування цими позиковими коштами, чого з договору та матеріалів справи не вбачається.

Включивши в договір позики посилання на цільове призначення коштів в сумі 195000 доларів США, а саме на купівлю позичальниками 26 автомобілів та долучивши їх список з VIN-кодами, позикодавець чи сторони вважали цю обставину істотною умовою, тобто такою що підлягала доказуванню чи перевірці в разі виникнення спору.

Заперечуючи обставину отримання цих коштів від ОСОБА_4 , відповідачем ОСОБА_5 надано частину копій банківських документів про оплату купівлі автомобілів зі списку з зазначенням їх VIN-кодів, на торгівельних майданчиках в США з банківських установ Польщі здійснених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в період з 2 по 30 листопада 2017 року (т.2 а.с.147-193).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16-ц, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як слідує з тексту договору-розписки «всі попередні договори не мають сили», тобто фактично відбулась новація зобов`язань між сторонами, якщо такі були.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 року в справі № 609/67/18 (провадження № 61-43444св18) дійшов висновку що заміна первинного зобов`язання новим між тими самими сторонами (новація) повинна містити у новому договорі вказівку на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію, однак договір від 18.02.2018 року такого посилання не містить і відповідні докази позивачем в справу не подано.

Відповідачами заперечується факт позики від 18.02.2018 року та отримання ними коштів, зокрема по справі ОСОБА_5 вказує, що сума є занадто великою, щоб її передати готівкою (т.1 а.с. 84-86,) а ОСОБА_6 зазначає, що цей договір він не укладав та не підписував і коштів не отримував (т.2 а.с.26-27).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 3324 від 29.09.2020 року, не виявилось можливим встановити чи вчинені підписи в договорі від 18.02.2017 року та в додатку до нього, від імені ОСОБА_6 ним чи іншою особою. Підписи від імені ОСОБА_5 вчинені ним (т.3 а.с.81-89).

Місцевий суд аналізуючи висновок експерта, як доказ, зазначив, що ОСОБА_6 свідомо змінив свій підпис, щоб уникнути відповідальності разом з ОСОБА_5 , що фактично є не оцінкою, а припущенням.

ОСОБА_5 до суду не заявився і причин неявки не повідомив.

Представник ОСОБА_6 адвокат Мороченець Я.І. пояснив, що його довіритель в четвертому кварталі 2017 року зустрічався з ОСОБА_4 за місцем його проживання в Польщі ( АДРЕСА_1 ), однак вони не досягли істотних умов позики і договір він не підписав і не уклав.

Представник ОСОБА_4 адвокат Павлюк М.Г. ствердив, що договір був укладений на території України. Обставини руху позичених валютних коштів на придбання авто через кордон в Польщу, йому невідомі.

Обставини та місце вчинення підписів та погодження сторонами істотних умов договору від 18.02.2018 року не знайшли свого підтвердження по справі. Клопотання представника відповідача про виклик та обов`язкову явку в судове засідання ОСОБА_4 місцевим судом безпідставно відхилено. Не з`явився ОСОБА_4 і на апеляційний розгляд.

В такому випадку, без дослідження зобов`язань, які виникли з попередніх позик коштів між сторонами протягом часу з 26.10.2017 по 05.12.2017 року, зокрема їх реальність та місце вчинення в Польщі, звідки проводились банківська оплата за придбані авто в США, чи в Україні, де знаходились відповідачі, рух валютних коштів через кордон, наявність такої значної суми коштів для позики у позикодавця, без належного аналізу обставини укладення договору позики від 18.02.2018 року, його умов і змісту, місцевий суд дійшов передчасного висновку про відповідність його вимогам ст.1046-1049 ЦК України та доведеність виниклих зобов`язань відповідачів.

Дослідити зазначені обставини, як нові докази, апеляційний суд не має процесуальної можливості та крім того, слід зазначити, що такі докази по справі не подані.

Сам зміст тексту цього договору-розписки від 18.02.2018 року, вказує на відсутність передачі коштів в день його укладення, тобто він не відповідає нормам ст.1046, 1049 ЦК України, не може бути належним та допустимим доказом позики коштів, оскільки фактично підтверджує його безгрошовість, а тому взагалі відсутня правова підстава для задоволення вимог позивача.

Слід зазначити, що згадані норми матеріального права не регулюють позику коштів в минулому чи в майбутньому, а також оплату за користування цими коштами в твердій грошовій сумі.

Частиною 4 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, слід вийти за межі вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що позивач не довів ті обставини на які посилався в своєму позові.

За таких обставин, місцевий суд неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати ОСОБА_3 в виді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 13215 грн. підлягають стягненню з ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 23 жовтня 2021 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення 7860300 (сім мільйонів вісімсот шістдесят тисяч триста) гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 13215 грн. понесених ним судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 квітня 2022 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків