Справа № 559/648/21
Провадження № 2/559/64/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

секретаря судового засіданні Федорук О.О.,

розглянувши у відкритому судовому судовому засіданні в залі суду в місті Дубно справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що зустрічалась з відповідачем з 2015 до 2017 року, між ними буди інтимні стосунки. В червні 2017 року вона завагітніла, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_3 . Після того, як відповідач дізнався про вагітність, він розгубився, мотивуючи це тим, що ще не готовий бути батьком і на цьому їхні відносини припинились. Коли народилась донька, відповідач, з невідомих причин, батьком себе не визнав. Пізніше при спілкуванні казав, що буде допомагати дитині лише після ДНК тесту, однак робити його відмовляється.

Враховуючи, що вони з відповідачем не зареєстрували свої стосунки установленому порядку, при реєстрації факту народження доньки у Дубенському міськрайонному відділі держаної реєстрації актів цивільної стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області батька ОСОБА_3 зазначила у порядку ч. 1 ст. 135 Сімейної кодексу України. Відповідач не визнає себе батько її доньки, а також відмовляється звертатись із заявою до органів РАЦС щодо визнання себе батьком дитини.

Вищевказані обставини, стали підставою для звернення із позовом до суду пре визнання ОСОБА_2 батьком доньки ОСОБА_3 , та внесення про це відповідного актового запису.

Окрім того, позивачкою подано уточнений цивільний позов, в якому просить також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 березня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, а також суму понесених витрат на сплату судового збору та проведення експертизи. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач, будучи батьком дитини, з дня народження дитини не надавав матеріальної допомоги на її утримання, взагалі.Він не спілкується з дитиною, не бере участі у її житті, матеріально їй не допомагає, хоча є здоровим чоловіком працездатного віку. Вона, в свою чергу, вже більше трьох років, вживає заходів щодо належного матеріального утримання дитини, проте витрати на дитину складають значні суми і самостійно складно утримувати дитину. Дитина зареєстрована і проживає з нею, навчається у дитячому навчальному закладі №7 та відвідує секцію художньої гімнастики.

Ухвалою судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області Панчука М.В. від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

31.05.2021 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовну заяву ОСОБА_1 не визнає, вважає її необґрунтованою, безпідставною, не підтвердженою жодними належними, допустимими, достатніми доказами. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.

Ухвалою суду від 05 липня 2021 року по справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, в зв`язку з чим провадження у справі зупинено.

Відповідно до ухвали судді Дубенського міськрайонного суду Ралець Р.В. від 30 вересня 2021 року справу прийнято ним до свого провадження, у зв`язку із закінченням строку повноважень судді Панчука М.В.

Ухвалою суду від 19.10.2021 відновлено провадження у справі, оскільки 18 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №103-211-2021. Підготовче засідання призначено на 09:30 год. 06.12.2021 року, на яке відповідач не з`явився, подавши заяву про його відкладення на іншу дату. Підготовче судове засідання перенесено на 18.01.2021 року на 09:00

18 січня 2022 року, в зв`язку з клопотанням представника відповідача - адвоката Мацей О.В. на 10.03.2022, підготовче судове засідання відкладено на 10.03.2022, на яке відповідач не з`явився.

Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 10.03.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 12.04.2022, 10:00.

Позивачка та її представник, згідно поданих заяв, просили суд здійснювати розгляд за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач, згідно поданої заяви, просить відкласти розгляд справи, оскільки 11.03.2022 року він розірвав договір-доручення про надання адвокатських послуг та представництво з адвокатом Мацей О.В., а тому вручення повістки про виклик до суду адвокату не свідчить про належне його повідомлення про наступну дату та час розгляду справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), згідно поданої заяви, просять розгляд справи провести без їх участі.

12 квітня 2022 року відповідачем подано до суду заяву по виклик експерта ля надання усних пояснень щодо висновку експертизи та про забезпечення доказів шляхом призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи, у задоволенні якої відмовлено відповідно до ухвали суду від 12.04.2022.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

За приписами статей 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дубно Рівненської області, про що Дубенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 27 березня 2018 року зроблено актовий запис № 94. Його батьками зазначені: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

Так, статтею 122 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частини 2 та 4 статті 128 СК України).

З огляду на те, що запис про батька дитини ОСОБА_3 внесено за вказівкою матері, на підставі частини першої статті 135 СК України, а відповідач ОСОБА_2 за приписами частини 1 статті 126 СК України після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про визнання батьківства не звертався, ОСОБА_1 обґрунтовано звернулась до суду.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути результат судово-генетичної експертизи.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 у справі №591/6441/14-ц (провадження №61-6030св18) зазначено, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №103-211-2021, молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 складає величину не менш ніж 99, 99 %. Таким чином, біологічне батьківство ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 практично доведено (а.с. 76-79).

Будь-яких доказів на спростування доводів позивачки та на спростування експертного висновку №103-211-2021 суду не надано.

Відповідно до п. п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

Суд встановив, що по справі зібрано достатньо доказів, які підтверджують біологічне батьківство ОСОБА_2 по відношенні до дитини ОСОБА_3 , тому в інтересах дитини позов підлягає задоволенню, а також підлягають задоволенню вимоги щодо внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів суд виходить з наступного.

Суд, відповідно до частин сьомої та восьмої статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття.

Виходячи з вимог частини першої-третьої статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі

Відповідно до частини 3 статті 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України.

У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України Про охорону дитинства , виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Стягнення аліментів у частці заробітку (доходу) батька, матері має ціль найбільш повно захищати інтереси дитини, забезпечити їй не тільки необхідні кошти для існування, але і зберегти по можливості той рівень життя, який дитина мала при сумісному проживанні з обома батьками.

Згідно обраного позивачем виду аліментів, аліменти призначаються у частці від доходу, що відповідає вимогам СК України. Щодо розміру аліментів, то суд виходить з наступного.

Суд вважає, що розмір аліментів на дитину не повинен суперечити розміру визначеному законодавством (ст.183 СК України), а тому розмір аліментів повинен складати частину заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що відповідач перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про його обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано. Відповідач, який є батьком малолітньої дитини, зобов`язаний утримувати її до повноліття.

Суд враховує положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів, і виходить з того, що вказаний рекомендований розмір аліментів є мінімальним, і не є поняттям, обмежуючим розмір аліментів, при умові, що батько дитини має матеріальну можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Суд дійшов висновку, що відповідач є молодою людиною працездатного віку, отримує дохід, і може сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини свого доходу. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону, та в першу чергу інтересам дитини, не порушить прав сторін.

Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених ст.188 СК, не встановлено.

Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.

Отже, з огляду на наведені норми, утримання дитини може здійснюватись за домовленістю між батьками дитини. За відсутності такої домовленості право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 430 ЦПК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та в порядку ст.ст. 182, 183 СК України стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частці від доходу відповідача, в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15 грудня 2021 року (дня пред`явлення уточненого позову) і до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки, починаючи з 15.03.2018 року, тобто з моменту народження дитини.

Вирішуючи позов в частині стягнення аліментів за минулий період, суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 191 ЦПК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позов ОСОБА_1 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини був пред`явлений 30.03.2021, уточнений позов з вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини був пред`явлений 15.12.2021.

Доказів того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх отримати у зв`язку з ухилення останнього від їх сплати (це зокрема: письмові звернення, свідки, які підтвердять, що особа зверталася по допомогу на утримання дітей, інші докази), суду не надано. Відтак, підстави для стягнення з відповідача аліментів за минулий період відсутні.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачкою долучено фіскальний чек, виданий 20.09.2021 ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого ОСОБА_1 сплачено 6620, 70 грн. за проведення експертизи. Позивачкою також сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України,

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.ст.125-128,135,180-182, 191 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 батьком дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Дубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом внесення в актовий запис про її народження №94 від 27 березня 2018 року (свідоцтво про народження, серії НОМЕР_1 , видане Дубенським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області) відомостей про батька, вказавши батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень та за проведення експертизи в розмірі 6620 (шість тисяч шістсот двадцять) гривень 70 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Дубенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дубенському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів), місцезнаходження: вул. Мирогощанська, 52, м. Дубно Рівненської області, .

Повний текст судового рішення складено 19.04.2022.

Суддя: Р.В. Ралець