ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/470/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/7975/21 Категорія: 305010300 Казидуб О.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

За участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Головне управління Національної поліції в Черкаській області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2022 року, постановлене під головуванням судді Казидуб О.Г. у приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси 01.02.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

06.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги мотивує тим, що він є старшим сержантом поліції, проходив службу в Кам?янському відділі поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області з 07.11.2015 року по 26.04.2019 рік на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Кам?янського відділу поліції Смілянського відділу поліції ГУНП в Черкаській області.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року у справі № 580/4286/21 ухвалено: «визнати протиправною бездіяльність ГУНП в Черкаській області щодо неврахування доплати за службу в нічний час для розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 для обчислення його виплати на день вибуття у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з червня 2016 року до лютого 2019 року.

Зобов`язано ГУНП в Черкаській області нарахувати та виплатити з відрахуванням обов`язкових податків та зборів ОСОБА_1 648,27 грн. нарахованого грошового забезпечення станом на день вибуття у відпустку та під час звільнення від виконання службових обов`язків з урахуванням доплат за службу в нічний час за період з червня 2016 року до лютого 2019 року.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2021 року рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 року залишено без змін.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що незаконною невиплатою доплати за службу в нічний час для розрахунку грошового забезпечення для обчислення виплати на день вибуття позивача у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з червня 2016 року до лютого 2019 року на протязі 67 місяців (починаючи з червня 2016 по грудень 2021 року) ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 402 000 грн., оскільки тривалий час був ним витрачений на відновлення своїх прав, що зайняло після звільнення зі служби в поліції досить тривалий період часу. Позивач вказує, що станом на дату пред`явлення позову, заборгованість йому не виплачена.

ОСОБА_1 посилається, що у зв`язку з вчиненням протиправних дій, невиконанням ним умов трудових договорів та безпідставного систематичного порушення його прав, позивачу завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню згідно ст.ст. 23, 216 ЦК України, яка полягає у наступному: у спричиненому йому тяжкому психологічному шоку, коли він дізнався про своє звільнення. Даний психологічний шок можна порівняти зі втратою значною суми грошових коштів, вважає ОСОБА_1 . За декілька секунд він згадав майже всі свої зусилля, які він прикладав для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанням ним своїх зобов`язань; у нехтуванні відповідачем його законних прав на відпустку, заробітну плату за договором; у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати його праці, починаючи із грудня 2016 року по дату його звільнення; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призводе до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб.

Всі ці обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушення відповідачем його законних прав.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ГУНП в Черкаській області на його користь відшкодування моральної шкоди в сумі 402 000 грн.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі вказується, що судом не враховано те, що судовими рішеннями визнано протиправною бездіяльність відповідача та підтверджено невиплату грошового забезпечення протягом тривалого часу. При цьому, невиплата грошового забезпечення протягом тривалого часу безпосередньо порушило норми Конституції України, зокрема, ч. 5 ст. 17 Конституції України, згідно до якої держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Скаржник посилається на п. 92 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 216/3521/16-2 (провадження № 14-714цс19) від 01.09.2020 року, згідно якого визначено, що, виходячи з положень ст. 16 та ст. 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача повністю.

25.03.2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ГУНП в Черкаській області надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що суд першої інстанції під час розгляду справи прийшов до вірного висновку, що скаржник невірно визначив Головне управління Національної поліції в Черкаській області відповідачем у даній справі.

При цьому, вказується, що вимоги про стягнення коштів з Державного бюджету України пред`являються до Державної казначейської служби України, яка не є відповідачем у справі.

Зважаючи на викладене, суд врахував доводи відповідача про те, що ГУНП в Черкаській області не уособлює собою державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУНП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

У відзиві представник ГУНП в Черкаській області Ю. Желізняк просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення,а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2022 року залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява про відшкодування шкоди, на підставі ст. 1174 ЦК України, не може бути звернена до Національної поліції в Черкаській області, як самостійного органу державної влади, оскільки, відповідачем у такій категорії справ є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції.

Суд встановив, виходячи із змісту позовних вимог, що позивачем не було заявлено позовних вимог про стягнення шкоди з держави в особі конкретного її органу.

Суд першої інстанції, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах до відповідача, визначеного позивачем.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є

забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції у відповідності до рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року встановлено: «З витягу з послужного списку особової справи позивача, графіків несення служби особовим складом підрозділів відповідача та довідок щодо використаних відпусток судом встановлено : ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 року по 15.02.2019 року проходив службу в Головному управління Національної поліції в Черкаській області та перебував на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Черкаській області.

У періоди з 27.06.2016 року до 03.08.2016 року , з 10.06.2017 року до 18.07.2017 року, з 28.11.2018 року до 09.01.2019 року ОСОБА_1 надавались щорічні оплачувані відпустки.

Також встановлено, що з 30.10.2018 року до 12.11.2018 року, з 09.01.2019 року до 18.01.2019 року, з 28.01.2019 року до 05.02.2019 року, з 06.02.2019 року до 11.02.2019 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатний.

З наданих суду копій розрахункових листів ОСОБА_1 за січень 2016 року, січень 2019 року, судом встановлено, що посадовий оклад позивача ОСОБА_1 у вказаний період становив 2470,00 грн. щомісячно без урахування додаткових видів грошового забезпечення. Також вказується, що коли позивач перебував у відпустках, відрядженнях та під час тимчасової непрацездатності у вказані періоди доплата за службу в нічний час ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року у справі № 580/3281/19, яке набрало законної сили 18.05.2020 року, стягнуто з Головного управління Національної поліції в Черкаській області на користь ОСОБА_1 заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.03.2016 року по 15.02.2019 року в сумі 2579 грн.06 коп.»

Вказаним рішенням суду позов ОСОБА_1 задоволено частково та визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Черкаській області щодо не врахування доплати за службу в нічний час для розрахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 для обчислення його виплати на день вибуття у відпустку та на час перебування на лікарняному за період з червня 2016 року до лютого 2019 року.

Зобов?язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області нарахувати та виплатити з відрахуванням обов?язкових податків та зборів ОСОБА_1 не нарахованого грошового забезпечення станом на день вибуття у відпустку та під час звільненим від виконання службових обов?язків з урахуванням доплат за службу в нічний час за період з червня 2016 року до лютого 2019 року.

17 листопада 2021 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року залишено без змін.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 , звертаючись в суд з позовом про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю ГУ НП у Черкаській області, заявив вимоги саме до ГУ НП в Черкаській області та просив стягнути моральну шкоду з ГУ НП в Черкаській області.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що у відповідності до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Судом першої інстанції вірно вказано, що особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання.

Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц вказано, що «з урахуванням того, що саме на держаку покладено обов?язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридична визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, відповідач зазначає порушником своїх прав.

Держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов?язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов?язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб?єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб?єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку, що стягнення моральної шкоди відповідно до ст. 1174 ЦК України здійснюється з державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ГУНП в Черкаській області не уособлює собою державу Україна, а рахунки відкриті виключно для забезпечення діяльності ГУНП в Черкаській області не уособлюють собою Державний бюджет України, а тому ухвалив законне рішення у даній справі, відмовивши позову у задоволенні позову до визначеного ним відповідача.

Стосовно безпосередньо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, закріплені в ч.1 ст. 1167 ЦК України, згідно з якою вказано, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173,1174 ЦК України.

Так, Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму від 25 травня 2001 р. № 5, від 27 лютого 2009 р. № 1) надав роз?яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він, при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів апеляційного суду, вважає, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження заподіяння моральних страждань, характеру немайнових втрат, зокрема, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, погіршення стану здоров`я, враховуючи вказані ним обставини та вимоги про стягнення саме 402 000 гривень моральної шкоди.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судом сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються скаржник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які, з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ, як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, є безпідставними тат необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 07.04. 2022 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко