Ухвала

Іменем України

01 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 158/1138/19

провадження № 61-2673ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Звірівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, Ківерцівська державна нотаріальна контора,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - Ковальова Сергія Вячеславовича на постанову Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Звірівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, Ківерцівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, що включає в себе житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Звернувшись до Ківерцівської державної нотаріальної контори Романіч Н. П. стало відомо про наявність заповіту, складеного у лютому 2018 року, відповідно до якого померлий ОСОБА_5 усе належне йому майно, на момент смерті заповів ОСОБА_2 . Волевиявлення ОСОБА_5 при складані зазначеного заповіту не було вільним та не відповідало його волі, так як він не міг усвідомлювати значення своїх дій в силу того, що мав психічне захворювання, яке істотно впливало на здатність останнього усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Догляд за померлим ОСОБА_5 здійснювала виключно мама позивачки - ОСОБА_6 , а після смерті останньої, безпосередньо ОСОБА_1 . Інші, зокрема відповідачі, участі у догляді ОСОБА_5 не приймали. Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений секретарем Звірівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн.

Постановою Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши її розмір з суми 20 000,00 грн до 8 000,00 грн. В інший частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Представник ОСОБА_2 - Ковальов С. В. 17 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Судуз касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права в частині стягнення судових витрат на правову допомогу, просить оскаржуване судове рішення в цій часині скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції в зазначеній частині.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що стороною відповідача надано суду належні докази понесених витрат на правову допомогу, а суд апеляційної інстанції зменшуючи розмір цих витрат не визначив у чому саме полягає критерій співмірності, якому не відповідає розмір заявлених витрат. Зазначає, що такі висновки суду апеляційної інстанції не відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 755/7943/20-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, у касаційній скарзі представник заявника просить поновити строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року, повний текст якої отримав 24 січня 2022 року, на підтвердження чого надав копію конверта апеляційного суду з трек номером 360 та витяг з офіційного веб порталу Акціонерного товариства «Укрпошта».

Відповідно до частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані заявником докази, Суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені представником заявника доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з наступних підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша, друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначений правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Ковальовим С. В. надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер від 18 травня 2019 року № 059888 серії ВЛ, акт наданих послуг до договору про надання правничої допомоги від 13 травня 2019 року, квитанції до прибуткового касового ордера від 13 травня 2019 року та від 18 травня 2021 року на загальну суму 20 000,00 грн.

У акті наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 13 травня 2019 року зазначено, що адвокат надав, а клієнт отримав надані адвокатом послуги в межах суми гонорару 20 000,00 грн за надання правової допомоги, а саме: надання консультацій з питань розгляду справи щодо визнання заповіту недійсним; узгодження правової позиції відзиву на позов та заперечень щодо позовних вимог; підготовка та подача відзиву на позов; ознайомлення клієнта з правами та обов`язками сторін; узгодження позицій та питань щодо призначення судово-психіатричних експертиз; підготовка супутніх документів процесуального характеру (заяви, клопотання); участь у судових засіданнях 03 липня, 31 липня, 22 жовтня, 02 грудня 2019 року; 27 січня, 05 березня, 20 листопада 2020 року; 07 жовтня та 21 жовтня 2021 року.

Зменшуючи розмір стягнутих витрат на правову допомогу суд апеляційної інстанції керувався тим що подані представником відповідача документи не містять методики розрахунку гонорару, кількості часу, витраченого фахівцем в галузі права, вартості години роботи чи певного виду послуги, зокрема в матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги від 13 травня 2019 року з розрахунком понесених та очікуваних витрат.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постановах у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19 зазначив, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Таким чином, за відсутності у матеріалах справи договору про надання правової допомоги суд позбавлений можливості перевірити методику розрахунку гонорару, вартість години роботи чи певного виду послуги, відтак висновок апеляційного суду про зменшення суми стягнутих витрат на правову допомогу відповідає нормам процесуального права та правовим позиціям Верховного Суду.

У постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 755/7943/20-ц, на яку посилається заявник, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.

Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Таким чином відсутні підстави вважати що висновок суду апеляційної інстанції суперечить зазначеній правовій позиції Верховного Суду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «Seryavin and others v. Ukraine», № 4909/04).

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтею 390, частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_2 - Ковальова Сергія Вячеславовича про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Звірівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, Ківерцівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - Ковальова Сергія Вячеславовича на постанову Волинського апеляційного суду від 11 січня 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков А. С. Олійник С. О. Погрібний