Справа № 709/4/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 квітня 2022 року смт Чорнобай
Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.;
за участі секретаря судового засідання - Данілової О.С.;
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця реєстрації:
АДРЕСА_1 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку, окрім позивача, проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_3 та її син від першого шлюбу ОСОБА_2 . Останній у 2013 році одружився та вибув на постійне місце проживання до с. Хрестителеве, Золотоніський район, Черкаська область. У 2016 році відповідач вибув за межі Черкаської області, деякий час проживав у Російській Федерації. ОСОБА_2 досить рідко спілкувався зі своєю матір`ю по телефону, за місце реєстрації не з`являвся. Дружина позивача
ОСОБА_3 померла у ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідач на похорон матері не з`явився, теперішнє місце проживання відповідача не відомо. Таким чином відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації з 2013 року. Реєстрація відповідача у житловому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися своїм майном. У зв`язку з цим, посилаючись на приписи ЦК України та ЖК УРСР, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім цього, повідомив суд, що відповідач був зареєстрований у належному йому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач являється сином від першого шлюбу ОСОБА_3 (дружини позивача), яка померла у
ІНФОРМАЦІЯ_3. У 2013 році відповідач одружився та вибув на постійне місце проживання у
с. Хрестителеве Золотоніського району Черкаської області, після цього, деякий час мешкав у Російській Федерації. Теперішнє місцезнаходження відповідача позивачу не відомо, зв`язку із останнім він не підтримує.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення повістки про виклик до суду на адресу місця реєстрації, відзиву на позовну заяву не подав, причини неявки суду не відомі.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії
НОМЕР_1 від 15 грудня 2015 року (а.с. 6), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7) ОСОБА_1 являється власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою:
Згідно з копією додатку до розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації № 245 від 18 травня 2016 року «Про перейменування об`єктів топоніміки Черкаської області» вул. Чкалова у с. Франківка перейменовано на вул. Василя Симоненка (а.с. 10 - 11).
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 31 січня 1981 року ОСОБА_1 уклав шлюб із ОСОБА_4 , яка після укладення шлюбу змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 09 вересня 2019 року (а.с. 12).
Як стверджує позивач, відповідач ОСОБА_2 являється сином від першого шлюбу ОСОБА_3 .
Відповідно до довідки Франківського старостату Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 512 від 30 листопада 2021 року ОСОБА_2 зареєстрований але не проживає з 2013 року за адресою:
Згідно з актом обстеження про не проживання особи від 30 листопада 2021 року, складеним комісією в складі старости с. Франківка ОСОБА_6 , сусідів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , встановлено, що ОСОБА_2 не проживає у домоволодінні ОСОБА_1 з
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Права власника будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.
Тобто обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.
За ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (тобто подружжя, їх діти, батьки та інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст. 156 ЖК України).
Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Судом встановлено, що відповідач вселився та проживав у квартирі позивача, як член його сім`ї (син від першого шлюбу дружини позивача), отже набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте з 2013 року за місцем своєї реєстрації не з`являвся.
Відповідно до подожень ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач, у зв`язку із припиненням спільного проживання, спільним побутом з позивачем не пов`язаний та спільно з ним не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц та від 14 серпня 2019 року у справі № 702/101/18.
Крім того, суду не надано доказів, що підтверджують право відповідача на збереження за ним права на спірне житло при відсутності за місцем проживання понад рік, що також є самостійною підставою для визнання відповідача, у відповідності до вимог
ст. 150, 405 ЖК УРСР, таким, що втратив право користування належним позивачу житловим приміщенням.
З огляду на викладене, позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
Виходячи зі змісту норм ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», прийняте рішення суду про визнання особи такою, що немає права користування житловим приміщенням, є підставою для вчинення органом реєстрації дій щодо зняття особи з реєстраційного обліку, що фактично припинить її реєстрацію за спірною адресою.
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 квітня 2022 року.

Суддя О.Г. Романова