Постанова

Іменем України

12 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 201/7109/20

провадження № 61-16140св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інна Леонідівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги № 2245/К від 13 травня 2020 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л., зареєстрований в реєстрі за № 682, та додаток № 1 до договору № 2245/К в частині передачі прав вимоги за кредитним договором № 31/68/06Склв від 17 серпня 2006 року, з додатковими угодами та додатковими, іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв, посвідченим 17 серпня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Коваленко Ю. С., зареєстрованим в реєстрі за № 1545, з зоговорами про внесення змін та доповнень, укладеними між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 .

Зазначений позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що 17 серпня 2006 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк») було укладено кредитний договір № 31/68/06-Склв про відкриття відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі в розмірі 350 000 доларів США з розрахунку 13,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком по 16 серпня 2011 року включно.

У подальшому між сторонами було укладено 16 додаткових угод: 17 липня 2007 року, 08 серпня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 15 березня 2008 року, 18 березня 2008 року, 21 березня 2008 року, 08 квітня 2008 року, 09 квітня 2008 року, 10 червня 2008 року,12 червня 2008 року, 06 жовтня 2008 року, 10 серпня 2009 року, 16 жовтня 2009 року, 10 лютого 2010 року, 29 грудня 2010 року, якими змінювалися суми надання кредитних коштів, відсоткові ставки та строки повернення.

Між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» 17 серпня 2006 року було укладено іпотечний договір № 31/68/1401/06-Склв, згідно з яким вона передала в іпотеку земельну ділянку площею 0,0662 га, кадастровий номер .03.281.0004, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , і домоволодіння, розташоване на зазначеній земельній ділянці.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2012 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 4 355 469,12 грн заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 31/68/06-Склв та додатковими угодами до нього, яке рішенням Апеляційного суду Дніпропетровській області від 12 листопада 2013 року було змінено у частині розміру пені та стягнуто з ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 31/68/06-Склв у розмірі 3 807 036,03 грн.

Між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 26 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441, згідно з яким продавець продав (відступив), а покупець купив та прийняв права вимоги за кредитним договорами, зазначеними в Додатку 1.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Однією з підстав для відмови в задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошових коштів за кредитним договором було те, що ПАТ «Дельта Банк» не зміг надати суду належних та допустимих доказів переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 31/68/06-Склв.

У липні 2020 року нею було отримано повідомлення ТОВ «Укрдебт Плюс» про укладення 13 травня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» як нового кредитора та нового іпотекодержателя, в числі інших і право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року та іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек від 15 липня 2020 року № 216360152, право Іпотекодержателя на підставі договору про відступлення прав вимоги на теперішній час зареєстровано за ТОВ «Укрдебт Плюс».

ПАТ «Дельта Банк» прав нового кредитора за кредитним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року та іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року не набуло, тому подальше передання ним цього права на користь ТОВ «Укрдебт Плюс» є неправомірним.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 24 листопада 2020 року позов залишив без задоволення.

Рішення місцевий суд мотивував тим, що оспорюваний договір укладено між двома юридичними особами і ними не оспорюється, позивачем не зазначено, які її цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), за захистом яких вона звернулася до суду, тому в даному випадку визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано.

Також місцевий суд зазначив про те, що позивачем не оскаржується факт отримання грошових коштів. Посилання на те, що ПАТ «Дельта Банк» не набуло права вимоги кредитора/Іпотекодержателя за кредитним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року та іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року, а тому не мало права в подальшому передавати ТОВ «Укрдебт Плюс», спростовується наявним договором від 26 червня 2013 року, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» про купівлю-продаж прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441, згідно з яким продавець продав (відступив), а покупець купив та прийняв права вимоги за кредитними договорами, зазначеними в Додатку 1.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Від ОСОБА_1 у жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що ПАТ «Дельта Банк» не набувши права вимоги продовжував нараховувати за кредитним договором відсотки, штрафи, пені, тощо. Продав право вимоги за ціною, значно вищою ніж сума боргу ОСОБА_1 встановлена рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2013 року у справі № 412/2462/2012.

Правові позиції, на які посилався апеляційний суд, не є аналогічними і були висловлені щодо інших правовідносин.

Висновки судів суперечать правовим позиціям, висловленим у справі № 201/15100/14-ц щодо оцінки переходу права вимоги за кредитними договорами між банками.

Висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах коли банк, як новий кредитор, не довів свого права вимоги до позивача/позичальника, та передав це право вимоги наступному кредитору, відсутній.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Від ТОВ «Укрдебт Плюс» у листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 201/15100/14-ц зазначено про те, що доводи з тих підстав, що банк не надав докази переходу до нього права вимоги за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки не мають правового значення для вирішення цієї справи та підлягають доведенню у випадку звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні у цій справі або у випадку пред`явлення позову банку до ОСОБА_1 у порядку статті 625 ЦК України.

Про укладення 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги позивач знала, однак вимоги про визнання його недійсним не заявляла.

На підтвердження укладення оспорюваного договору була надана нотаріально засвідчена виписка з договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року та виписка з акта приймання-передачі до вказаного договору.

Позивачем не доведено наявність підстав та обставин, що свідчать про порушення вимог чинного законодавства під час укладення осопрюваного правочину, а також не доведено порушення саме її суб`єктивного цивільного права укладенням цього договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 жовтня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Справа № 201/7109/20 надійшла до Верховного Суду 03 листопада 2021 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» 17 серпня 2006 року було укладено кредитний договір № 31/68/06-Склв про відкриття позичальнику відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 350 000 доларів США з розрахунку 13,8 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком до 16 серпня 2011 року включно.

Цього ж дня, між позивачем як іпотекодавцем та ВАТ «Кредитпромбанк», як іпотекодержателем, було укладено іпотечний договір № 31/68/1401/06-Склв від 17 серпня 2006 року, згідно з яким позивач передала в іпотеку земельну ділянку площею 0,0662 га, кадастровий номер .03.281.0004, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та домоволодіння розташоване на зазначеній земельній ділянці.

У подальшому між сторонами було укладено 16 додаткових угод до кредитного договору: 17 липня 2007 року, 08 серпня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 15 березня 2008 року, 18 березня 2008 року, 21 березня 2008 року, 08 квітня 2008 року, 09 квітня 2008 року, 10 червня 2008 року, 12 червня 2008 року, 06 жовтня 2008 року, 10 серпня 2009 року, 16 жовтня 2009 року, 10 лютого 2010 року, 29 грудня 2010 року, якими змінювалися суми надання кредитних коштів, відсоткові ставки та строки повернення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 21 травня 2012 року у цивільній справі № 412/2462/2012 задоволено позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 4 355 469,12 грн заборгованості за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 31/68/06-Склв та додатковими угодами до нього.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровській області від 12 листопада 2013 року зазначене судове рішення було змінено у частині розміру пені та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2006 року № 31/68/06-Склв у розмірі 3 807 036,03 грн.

Між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 26 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г., зареєстрований в реєстрі за № 1441, згідно з яким продавець продав (відступив), а покупець купив та прийняв права вимоги за кредитним договорами, зазначеними в додатку № 1.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 14 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року та постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року, у цивільній справі № 201/15100/14-ц відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року.

Між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» 13 травня 2020 року укладено договір № 2245К про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І. Л., зареєстрований у реєстрі за № 682.

ОСОБА_1 09 липня 2020 року було направлено лист № 2425768/КД+ИД, яким повідомлено про нового кредитора ТОВ «Укрдебт Плюс» за кредитним договором № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року та нового іпотекодержателя за Іпотечним договором № 31/68/101/06-Склв від 17 серпня 2006 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 липня 2020 року № 216360152 право іпотекодержателя на підставі договору про відступлення прав вимоги на теперішній час зареєстровано за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Також апеляційним судом з нотаріально посвідченої виписки з договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №1441, встановлено, що згідно з пунктом 2.3 зазначеного договору права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги.

Відповідно до нотаріально посвідченої виписки з акта приймання-передачі прав вимоги від 26 червня 2013 року, ПАТ «Кредитпромбанк» було передано ПАТ «Дельта Банк» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 31/68/06-Склв від 17 серпня 2006 року.

Право вимоги за кредитним договором від 17 серпня 2006 року, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 передавалося спочатку ПАТ «Дельта Банк», а потім - ТОВ «Укрдебт Плюс».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За договором відступлення права вимоги можуть бути відступлені права вимоги за будь-якими договорами (купівля-продаж, поставка, позика, позичка, кредит тощо) будь-яким кредитором, зокрема, у договорі купівлі-продажу: кредитором - продавцем товару (за вимогами щодо оплати поставленого товару); кредитором - покупцем товару (за вимогами щодо поставки товару в рахунок перерахованої передоплати).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений тільки в тому випадку, коли таку заборону встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України), при цьому згода боржника на заміну кредитора не потрібна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Після укладення договору відступлення права вимоги новому кредиторові передаються всі документи, що підтверджують зобов`язання боржника, і далі йому необхідно в письмовій формі повідомити боржника про перехід до нього відповідних прав.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно з статтею 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позовних вимог.

Крім того суди попередніх інстанцій правильно зазначили про те, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладений між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» недійсним не визнавався та його нікчемність не встановлена. У цій справі позивач таких вимог не заявляла.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів суперечать правовим позиціям, висловленим у справі № 201/15100/14-ц щодо оцінки переходу права вимоги за кредитними договорами між банками, не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у зазначеній справі було стягнення заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, переглядаючи зазначену справу в касаційному порядку, Верховний Суд вказав про те, що доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості відмови у позові з тих підстав, що банк не надав докази переходу до нього права вимоги за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки вони не мають правового значення для вирішення цієї справи та підлягають доведенню у випадку звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні або у випадку пред`явлення позову банку до ОСОБА_1 у порядку статті 625 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що правові позиції, на які посилався апеляційний суд, не є аналогічними і були висловлені щодо інших правовідносин, також не заслуговують на увагу, оскільки на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Суди правильно застосували до спірних правовідносин норми права, що регулюють спірні правовідносини, тому безпідставним є посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки вказана обставина є підставою для касаційного оскарження, а не для скасування судових рішень, які ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам законності та обґрунтованості.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Колегія суддів також зазначає, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

Сам по собі факт укладення договору про відступлення права вимоги не створює для позивача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору.

Аналогічних за своїм змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, у постанові від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, у постанові від 19 лютого 2020 року № 639/4836/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров