Справа № 202/2560/14-ц
Провадження № 2/202/170/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 березня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Кубишкіної К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» з позовом до акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 04.09.2007 року уклали кредитний договір № DN81AR03110070 згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 67 812, 39 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік з кінцевим терміном повернення 03.09.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Зобов`язання за вказаним договором забезпечено порукою № 167 від 20.10.2010 року, укладеною з поручителем АТ «А-Банк», у розмірі 10 000 грн. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого станом на 13.01.2014 року ОСОБА_1 має заборгованість у загальному розмірі 280 932, 11 грн., яка складається з наступного: 54 058, 73 грн. заборгованість за кредитом; 90 550, 96 грн. заборгованість за відсотками; 15 465, 60 грн. заборгованість за комісією; 120 856, 82 грн. пеня. Просить суд стягнути заборгованість за кредитом з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 27 0932, 11 грн. та стягнути солідарно заборгованість за кредитом з акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 у сумі 10 000 грн.

ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву в якому наголошував, що банку забороняється встановлювати комісію за користування кредитом, а заборгованість за пенею у розмірі 120 856, 82 грн. є необґрунтованою, оскільки її розмір вище ніж заборгованість за кредитом та позивач звернувся з вимогою про стягнення пені поза межами строків позовної давності. Кредитний договір містить несправедливі умови, які суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, та вказаний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Враховуючи наведені обставини, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що договір містить несправедливі умови, які суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та погіршення становища споживача. Вказаний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Зазначає, що в спірному договорі відсутня реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальну вартість кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту, тип процентної ставки. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд визнати договір позики недійсним.

Представником акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» надано письмові пояснення на зустрічну позовну заяву в яких зазначено, що позивач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладання. Письмова форма договору позики є доказом його укладання та підтверджує факт передання грошових коштів. Окрім цього, звертав увагу суду щодо пропуску строків позовної давності при зверненні до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» позов підтримав та просив задовольнити.

ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DN81AR03110070 згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 67 812, 39 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9 % на рік з кінцевим терміном повернення 03.09.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Зобов`язання за вказаним договором забезпечено порукою № 167 від 20.10.2010 року, укладеною між АТ «А-Банк» та акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», у розмірі 10 000 грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу.

Як вбачається з положень ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За змістом ст.ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з приписами ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, га рантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України.

Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Щодо недійсності правочину.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення сторонами кредитного договору, забороняється нечесна підприємницька практика. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Частиною другої зазначеної статті визначено, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як її наявність, переваги, ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг тощо. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним (частина третя статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що: в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Суд звертає увагу, що при укладенні 04.09.2007 року кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Матеріали справи не містять підтверджень наявності заяви ОСОБА_1 про розірвання укладеного між сторонами кредитного договору, відмови від кредитного договору протягом 14 днів після його укладення, відповідно їх положення були обов`язковими для виконання і комерційним банком «Приватбанк», і ОСОБА_1 .

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати дії банку при укладанні оскаржуваного договора, як нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману.

Посилання ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог на те, що його було введено в оману, на несправедливі умови оспорюваного договору та на те, що правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики є недійсним на підставі статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає безпідставними.

Підтверджень того, що протягом 14 календарних днів з моменту підписання договору, ОСОБА_1 звертався до банку з вимогою розірвати договір матеріали справи також не містять.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Щодо стягнення комісії за користування кредитом.

Згідно пункту 7.1 кредитного договору позичальнику було встановлено щомісячну винагороду за обслуговування кредиту у розмірі 0, 75 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених кредитним договором є нікчемними.

Вказані висновки загалом узгоджуються із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

В той же час статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи те, що порушення щодо встановлення комісії за користування кредитом було допущено саме в момент укладення оспорюваного ОСОБА_1 договору 04.09.2007 року, то саме з цього моменту позивач за зустрічною позовною заявою був обізнаний про умови договору, якими установлено щомісячну сплату винагороди за надання фінансового інструменту, однак з позовом позивач звернувся до суду лише в липні 2021 року.

Отже, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання недійсними положення укладеного ним договору, яким була встановлена винагорода за надання фінансового інструменту.

Представник АТ КБ «Приватбанк» наполягав на застосуванні позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин у позові ОСОБА_1 у частині визнання недійсною винагороди за надання фінансового інструменту необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 04.09.2007 року суд вважає, що позивачем за зустрічною позовною заявою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним, порушення з боку відповідача його прав споживача в частині введення позичальника в оману, порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, які передували укладенню договору з огляду на те, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, ст.12 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» . Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням того, що банк не надав суду виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 , що відповідало б ст.ст.5,8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», суд дійшов висновку про те, що позивач за первісним позовом не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у позовній заяві, як і неможливість обрахування та застосування строку позовної давності за відсутності встановлення доведеності порушення права та охоронюваного законом інтересу позивача відповідачем.

За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк».

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача за первісною позовною заявою та позивача за зустрічною позовною заявою.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда