РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Мукачево Справа №303/6362/21

2/303/1752/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2

(2) Друга Мукачівська державна нотаріальна контора Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в особі державного нотаріуса Шпеник Мар`яни Юріївни

про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про:

- визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії та номер 1-677, виданого ОСОБА_2 19 жовтня 2020 року державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори (надалі - Свідоцтво);

- скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54651053 від 19.10.2020 та індексний номер 54649744 від 19.10.2020, прийнятих державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Закарпатської області;

- скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загально площею 47,50 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами щодо наявності підстав для визнання недійсним Свідоцтва, виданого на ім`я ОСОБА_2 на Будинок, оскільки спірний будинок належав її чоловікові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона разом з дітьми, як спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_3 , мають право на отримання свідоцтв про право на спадщину на будинок. Разом з тим, відповідачем (2) протиправно видано ОСОБА_2 , як спадкоємцю другої черги після смерті ОСОБА_3 , свідоцтво про право на спадщину на будинок, внаслідок чого вона та діти позбавленні можливості оформити спадщину на зазначене домоволодіння.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, натомість від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просить їх задоволити.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач (1) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Від відповідача (2) до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, проти скасування свідоцтва не заперечує.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Згідно зі ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання Свідоцтва недійсним та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , в графі батьки записано: батько « ОСОБА_2 », мати « ОСОБА_4 ».

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 ).

12.08.1998 року виконкомом Бабичівської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з даними витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.08.2008 №19869735 ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 13.08.2008 серії НОМЕР_4 належить домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Будинок).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 березня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Бабичівської сільської ради Мукачівського району про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації та визнання права власності на спадкове майно було відмовлено.

Разом з тим, відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 липня 2010 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 березня 2010 року змінено, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 серпня 2008 року, видане виконавчим комітетом Бабичівської сільської ради на ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію прав власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

10 квітня 2012 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах дітей подала до Мукачівської районної державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 .

На підставі постанови державного нотаріуса Мукачівської районної державної нотаріальної контори Плеші Андрія Михайловича від 10.04.2012 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що остання не подала документів, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на житловий будинок та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.12.2020 №237844451 вбачається, що право власності на Ѕ частину Будинку зареєстровано за ОСОБА_2 ; підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-677, видане 19.10.2020, видавник ОСОБА_5 , державний нотаріус Мукачівської районної державної нотаріальної контори.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить визнати недійсним Свідоцтво як таке, що видано відповідачу (1) як спадкоємцю другої черги після смерті ОСОБА_3 при наявності спадкоємців першої черги.

Суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до частини першої статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 Цивільного кодексу України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтями 1261 та 1262 Цивільного кодексу України регламентовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (статті 1223 Цивільного кодексу України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину (статті 1296 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином.

Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Згідно з нормами статі 69 Закону України «Про нотаріат» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (19.10.2020 - день видачі спірного Свідоцтва) нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на встановлені рішенням Мукачівського міськарйонного суду Закарпатської області від 5 березня 2010 року обставини щодо прийняття ОСОБА_3 спадщини (до складу якої входить Будинок) за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_2 та видачу відповідачу (1) свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину Будинку як спадкоємцю другої черги всупереч наявності спадкоємців першої черги.

По відношенню до цього, суд зазначає, що на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 липня 2010 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 5 березня 2010 року змінено, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 серпня 2008 року, видане виконавчим комітетом Бабичівської сільської ради на ОСОБА_3 та скасовано державну реєстрацію прав власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Також зазначеним рішенням встановлено:

- відсутність даних щодо оформлення спадкодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (батьками померлого ОСОБА_3 та відповідача (2)) права власності на Будинок;

- що ОСОБА_2 (в межах даної справи відповідач (1)) є спадкоємцем першої черги по закону щодо прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві ОСОБА_4 , його матері, яка померла після свого чоловіка та не залишила заповідального розпорядження щодо своїх майнових прав.

Вказане рішення набуло законної сили та не оскаржено позивачем.

Тобто, на момент видачі спірного Свідоцтва, державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 (чоловіка позивача) на Будинок скасовано відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 липня 2010 року.

Крім того, з даних постанови державного нотаріуса Мукачівської районної державної нотаріальної контори Плеші Андрія Михайловича від 10.04.2012 вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що остання не подала документів, які посвідчують право власності ОСОБА_3 на житловий будинок та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно.

Дана постанова ОСОБА_1 не оскаржена.

Крім того, з даних свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 жовтня 2020 року, виданого державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Шпеник М.Ю. вбачається, що таке видано на Ѕ частину Будинку після смерті ОСОБА_2 , 1922 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 - спадкоємцю ОСОБА_2 , 1954 року народження.

Таким чином, станом на момент звернення до суду з вказаним позовом, позивачем не надано належних та допустимих доказів, а судом в процесі судового розгляду справи, не встановлено фактичних даних щодо належності ОСОБА_3 права власності на спірний Будинок та видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину Будинку саме як спадкоємцю другої черги після смерті брата ОСОБА_3 .

Додана до матеріалів позову копія витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 13.08.2008 №19869735 не є достовірним доказом, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 серпня 2008 року, видане виконавчим комітетом Бабичівської сільської ради на ОСОБА_3 та державна реєстрація прав власності на домоволодіння АДРЕСА_1 скасовані відповідно до рішення апеляційного суду Закарпатської області від 9 липня 2010 року.

По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав, яке, на її думку, полягало у видачі відповідачу (2) як спадкоємцю другої черги Свідоцтва, внаслідок чого її як спадкоємця першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_3 позбавлено права на спадщину за законом на Будинок.

Враховуюче викладене, позивачем не доведено належними та допустимим доказами обставин щодо належності спадкодавцю ОСОБА_3 майнових прав на Будинок та факту порушення прав позивача шляхом видачі відповідачу (2) Свідоцтва.

Таким чином, вимога про визнання недійсним Свідоцтва задоволенню не підлягає.

У зв`язку з цим, й інші похідні вимоги задоволенню також не підлягають.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями ст.ст. 8, 41, 129 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Представник позивача: ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ).

Відповідачі: (1) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_4 );

(2) Друга Мукачівська державна нотаріальна контора Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) в особі державного нотаріуса Шпеник Мар`яни Юріївни (м.Мукачево, площа Миру, 30).

Суддя В.В. Кость