Справа № 450/1255/21 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3816/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у користуванні житлом та вселення позивача в житловий будинок; зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинок та надати ключі від вхідних дверей будинку та брами, -

в с т а н о в и в:

В квітні 2021 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинок та надати ключі від вхідних дверей будинку та брами.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з колишнім чоловіком ОСОБА_2 , та трьома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 червня 2020 року, розірвано.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін та спільними зусиллями позивач з Відповідачем побудували житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем, підстава виникнення права власності - декларація про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ46 видана 07.05.2019 року департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області. Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЛВ46, індивідуальний житловий будинок побудований у період 2007-2009 років, тобто у період шлюбу сторін. Побудувавши житловий будинок під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до ст. 60 СК України. Тому з врахуванням наведеного, позивач вважає, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому за нею слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку. Також позивач вказує, що відповідач чинить їй перешкоди у користування спірним житловим будинком. Оскільки відповідач неправомірно чинить перешкоди позивачу у користуванні житловим будинком, який є спільною сумісною власністю подружжя, де позивач зареєстрована та зареєстровані і проживають троє неповнолітніх дітей сторін, даний будинок є єдиним житлом позивача, то її право підлягає захисту у спосіб усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення у будинок. На підставі наведеного просить позовні вимоги задоволити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Усунено перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_4 в доступі до житлового будинку шляхом передачі дублікату ключів від вхідних дверей цього будинку та воріт.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , 2 270, 00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень) грн. судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що власником новоствореної речі є особа, яка її створила, здала в експлуатацію та зареєструвала в державному реєстрі, а відтак спірні будинок та земельна ділянка є його особистою власністю.

Також стверджує, що троє дітей проживають з батьком та знаходяться повністю на його утриманні, апелянт змушений забезпечувати належні житлові та побутові умови своїх дітей, вселення позивачки у спірний будинок суперечить правам апелянта та інтересам дітей, через те, що вони бажають проживати з батьком, а поява матері вдома завжди спричиняла до виникнення конфліктних ситуацій.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

У судове засідання 28 березня 2022 року належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах,апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 і на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача - ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таке не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Частково задовольняючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення позивача в житловий будинок; зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкоди у проживанні та користуванні житловим будинок та надати ключі від вхідних дверей будинку та брами, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є спільним майном подружжя та відповідно їх частки є рівними та відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житловим будинком.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.06.2005 року, який між ними рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18.06.2020 року, розірвано.

Рішенням № 15-474 п`ятнадцятої сесії Шостого демократичного скликання Лисиничівської сільської ради від 12.2012 року, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 в с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області площею 0, 1000 га та передано у приватну власність.

10 травня 2019 року за ОСОБА_2 , зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер ЛВ 46 виданий 07.05.2019 року, департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, що стверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстр реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 266107477 від 16.07.2021 року.

Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 15.04.2019 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», розташовані А-1 житловий будинок, Мн мансарда, Б-1 гараж, №1 ворота, № 2 огорожа, № 3 огорожа. Житловий будинок загальною площею 135, 6 кв.м., житловою площею 68, 1 кв.м., допоміжною площею 67, 5 кв.м.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.71 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п.24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було належним чином досліджено матеріали справи та надані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог і заперечень, та

зазначено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , побудований за час перебування сторонами у шлюбі.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17.

Відповідачем по справі презумпція спільності права власності подружжя на придбане майно в період шлюбу майно (спірний будинок) не спростована.

Що стосується позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом, то слід вказати наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий підхід щодо застосування цієї норми є усталеним у практиці Верховного Суду (постанови від: 16 січня 2018 року у справі № 760/23291/14-ц (провадження № 61-183св17); 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц (провадження № 61-43149св18); 25 листопада 2019 року у справі № 323/2569/16-ц (провадження № 61-30566св18); 02 липня 2020 року у справі № 308/7081/15-ц (провадження № 61-4086св20)).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

Системний аналіз положень ст.ст. 319, 321 ЦК України та ст.ст. 18, 60, 63, 68 СК України дає підстави для висновку, що співвласник спільного сумісного майна подружжя не може втратити право щодо нього, зокрема, право користування ним, у тому числі після розірвання шлюбу, і у разі чинення перешкод іншим співвласником (колишнім чоловіком або дружиною) у реалізації такій особі свого права на користування майном, належним та ефективним способом захисту (якщо таким майном є житло) буде пред`явлення позову про його вселення до такого житла. При цьому для можливості задоволення такого позову не має правового значення підстава та час непроживання у такому житлі співвласника, який звертається з указаним позовом.

Близький за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18).

Встановивши, що позивачка є власницею спірного будинку, а відповідач чинить їй перешкоди у реалізації її прав, що підтверджується доказами неодноразового звернення до правоохоронних органів з цього приводу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що права позивачки підлягають захисту в обраний нею спосіб, обґрунтовано задовольнивши цю позовну вимогу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.04.2022 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.