Справа №705/367/20
2/705/373/22

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Гудзенко В.Л.

при секретарі судового засідання Музичук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 17.09.1999 по 10.10.2016 він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2016. В період перебування у шлюбі сторонами 15.09.2000 за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Про те, що вказана квартира була оформлена лише на відповідача ОСОБА_2 позивач дізнався у 2019 році після зробленого його адвокатом запиту до Уманського відділку «ЧООБТІ» з метою отримання інформації, оскільки всі правовстановлюючі документи на квартиру завжди знаходилися у його дружини ОСОБА_2 . Оскільки, сім?я їхня фактично розпалася, шлюб розірваний, а спільної думки щодо розподілу спільного майна, а саме квартири, сторони не дійшли, то з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду.

За вх. № 13233 від 22.06.2020 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв?язку з пропуском ним строку позовної давності, визначеного чинним законодавством, посилаючись на те, що відповідачу було відомо, що квартира оформлена на неї, адже між ними давно існує домовленість проте, що квартира залишається їй та їхнім спільним дітям: сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій вони і проживають. Відповідач зазначає, що шлюб між ними розірваний відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2016, а фактично шлюбні відносини між ними припинилися задовго до ухвалення рішення суду. Тобто, і після фактичного розпаду сім?ї, і після розірвання шлюбу пройшло більше трьох років, і позивач при цьому не ставив питання про розподіл вказаного майна.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву в якій просив справу розглядати без його присутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити.

Представник позивача адвокат Боровська Ю.Ю. в судове засідання не з`явилася, попередньо просила розглядати справу у її відсутність, а позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача адвокат Гейко В.А. в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати у його відсутність та відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв?язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.09.1999 по 10.10.2016, який було розірвано відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.10.2016.

В період перебування у шлюбі 15.09.2000 сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 15.09.2000, укладеним між ОСОБА_5 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем). Тобто, власником квартири було зареєстровано лише відповідача ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що йому не був відомий той факт, що квартира була оформлена не на них обох, а лише на його дружину ОСОБА_2 . Про вказане він дізнався у 2019 році після зробленого його адвокатом запиту до Уманського відділку «ЧООБТІ» з метою отримання інформації, оскільки всі правовстановлюючі документи на квартиру завжди знаходилися у його дружини ОСОБА_2 . Тому, просить визнати зазначену квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину цієї квартири.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, зі винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, суд вважає доведеним, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_2 є спільно нажитим майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51; рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 570).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 27.06.2018 в справі № 61-/894/16-ц (провадження № 61-5386св18) Верховний Суд сформулював такі висновки щодо застосування ст. 261 ЦК України: «аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо».

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Разом з тим, обґрунтовуючи своєчасність звернення до суду з позовною вимогою про поділ майна подружжя, сторона позивача посилається на ту обставину, що позивач ОСОБА_1 , як співвласник спірного майна, дізнався про порушення свого права власності у 2019 році, після зробленого його адвокатом запиту до Уманського відділку «ЧООБТІ» з метою отримання інформації, оскільки всі правовстановлюючі документи на квартиру завжди знаходилися у його дружини ОСОБА_2 . Однак з даним фактом не можна погодитися, адже договір купівлі продажу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Тобто, не укладаючи (не підписуючи та не перебуваючи в нотаріальній конторі) позивач добре володів інформацією, що даний договір був укладений лише його дружиною, як покупцем.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова ВСУ від 23.09.2015 у справі №6-258цс/15).

Оскільки, позивачем не надано доказів та підтвердження того, що він був позбавлений можливості дізнатись про оформлення відповідачем на своє ім`я право власності на квартиру, при цьому сам вказує, що ними придбано квартиру у 2000 році, суд зробив висновок про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строків позовної давності, що передбачені вимогами ст. 72 СК України.

Підстав для поновлення позивачу строку позовної давності суд не вбачає, адже з відповідною заявою позивач та його представник до суду не зверталися.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Таким чином, суд вважає за необхідне понесені позивачем судові витрати по справі залишити за ним.

На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Валентина Леонідівна Гудзенко