Справа № 509/7529/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарях Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про припинення права спільної часткової власності та виділ майна в натурі, -

В С Т А Н О В И В :

24 грудня 2021 р., ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, припинити право спільної часткової власності з відповідачами на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , виділивши їй мені у власність приміщення, позначених у технічному паспорті виготовленому 14.09.2021 р. ФОП « ОСОБА_7 », а саме, під літ. «А» загальною площею 68,6 кв.м, в тому числі житловою 41,3 кв.м, які складаються з : коридору 4-1 площею 5,1 кв.м; коридору 4-2 площею 7,3 кв.м.; гардеробної 4-3 площею 10,1 кв.м.; житлової кімнати 4 -4 площею 12,3 кв.м.; житлової кімнати 4-5 площею 10,8 кв.м.; санвузлу 4-6 площею 3,2 кв.м.; житлової кімнати 4-7 площею 18,2 кв.м.; кладової 4-8 площею 1,6 кв.м. та тераси під літ.«а», які раніше становили 48/100 частин вказаного будинку, вказавши у резолютивній частині судового рішення, після набуття ним законної сили, що воно є підставою для реєстрації у відповідних державних реєстрах уповноваженими на то органами та особами права її власності на вказане виділене нерухоме майно в якості окремого об`єкту нерухомого майна за адресою : АДРЕСА_2 , мотивуючи це тим, що вона є власницею вищевказаного нерухомого майна, адреса якого : АДРЕСА_1 та становить 48/100 частин, які належать їй на праві приватної спільної власності згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.04.2009 р., виданого на підставі рішення виконкому Барабойської с/р від 29.01.2009 р. № 4 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22896283 від 01.06.2009 р., в якій вона постійно проживає. При чому, інші 10/100 частин цього будинку є власністю відповідача ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06.06.2016 р., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №60983567 від 09.06.2016 року; 19/100 частин цього будинку є власністю відповідача ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08.02.2018 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113325019 від 08.02.2018 року, а решта 23/100 частин цього будинку є власністю відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05.08.2011 р., що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31258465, № 31258326 та № 31258413 від 09.09.2011 р., якими сторони фактично користуються і між ними склався порядок користування вказаними частками нерухомого майна. Позивачка намагалася виділити в натурі свої 48/100 частин будинку, однак в силу арешту, накладеного на 23/100 частин зазначеного будинку, що належить сім?ї ОСОБА_2 , це неможливо було зробити, в чому їй було відмовлено нотаріусом щодо укладення відповідного нотаріального договору, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

В судове засідання позивачка не з?явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надіславши до суду письмове клопотання, в якому повністю підтримала свій позов, який просила задовольнити та слухати справу за її відсутності (а.с. 54,56).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, надіславши до суду свої письмові заяви, в яких повністю визнали позов, не заперечуючи проти його задоволення та проханням про слухання справи за їхньої відсутності (а.с. 47,55).

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не з?явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, надіславши на електронну адресу (скриньку) суду електронного листа, в якому не визнала позов повністю та небажанням приймати участь у розгляді справи (а.с. 52).

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності - є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов`язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК України, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні.

За положенням ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїми коштами за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Частинами 1,3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації

Згідно статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183,358,364,379,380,382 ЦК України, виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Відповідно до умов ст.ст. 364,365 ЦК України - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ - право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до пунктів 3.1, 3.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, у разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до пункту 3.4. Інструкції, при розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127.

Так, системний аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України - дає суду підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки, що підтверджується судовою практикою ВСУ по аналогічних спорах, а саме Постановою ВСУ від 19.06.2019 р. справа № 750/2807/15ц, Постановою ВСУ від 03.04.2019 р. справа № 444/1113/14-ц, Постановою ВСУ від 23.12.2019 р. справа № 289/1401/15-ц та Постановою ВСУ від 16.10.2019 р. справа № 490/2697/15-ц.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, це можливо - якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, яка визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. В спорах про поділ будинку в натурі, учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного співвласника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з чим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок.

Вказана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачці на праві приватної спільної часткової власності належить 48/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням № 4 від 29.01.2009 р. виконавчого комітету Барабойської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області «Про оформлення права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно», свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08.04.2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22896283 від 01.06.2009 року (а.с. 14-16).

Крім іншого, за даними Дальницької сільської Ради Одеського району Одеської області № 684 від 08.12.2021 р. інші 10/100 частин цього будинку є власністю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06.06.2016 року, що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №60983567 від 09.06.2016 року; 19/100 частин цього будинку є власністю ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08.02.2018 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 113325019 від 08.02.2018 р. та 23/100 частин цього будинку є власністю ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05.08.2011 року, що підтверджено витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 31258465, № 31258326 та № 31258413 від 09.09.2011 р. (а.с. 17).

Таким чином, оскільки між сторонами визначені частки у вказаному жилому будинку з господарським будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , він належить всім сторонам на праві спільної часткової власності.

Суд встановив і це підтверджується змістом позову, що між співвласниками будинку була досягнута домовленість щодо припинення права спільної часткової власності та виділу майна в натурі, однак реалізувати цей намір вони не мають можливості, оскільки на частину належну родині ОСОБА_2 накладений арешт, що виключає можливість укласти відповідний нотаріальний договір.

На сьогодні, позивачка має намір припинити право спільної часткової власності з сусідами та виділити майно, яким вона володіє та користується для проживання в окрему особисту власність, шляхом припинення права спільної часткової власності та виділення майна в натурі.

Оскільки родина ОСОБА_2 не бажає займатися зняттям арешту з належної їм частини будинку, то іншим шляхом ніж звернутися до суду виділити належне позивачці майно в окремий об`єкт нерухомого майна неможливо.

Згідно «Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна» № 25/1 від 14.09.2021 р. складеного ФОП « ОСОБА_7 » та «Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна» № 172/1 від 26.06.2021р. підписаного ФОП « ОСОБА_9 » - спірний будинок за вказаною адресою, станом на 26.06.2021р. та 14.09.2021р. складається з житлового будинку, загальною площею 147,0 кв.м. та житловою площею 74,2 кв.м. під літ «А», тераси під літ. «а», прибудови під літ. «а1», прибудови під літ «а2», ганку під літ «а3»; літньої кухні літ «В» та сараю літ «Г» (а.с. 18-35).

У власності позивачки, тобто у її фактичному володінні та користуванні згідно виготовленого 14.09.2021 р. ФОП « ОСОБА_7 » технічного паспорту та вищевказаних «Висновків…», знаходяться 48/100 частин об`єкту нерухомості, які складаються : у житловому будинку під літ «А» з приміщень загальною площею 68,6 кв.м, в тому числі житловою 41,3 кв.м, а саме з: коридору 4-1 площею 5,1 кв.м; коридору 4-2 площею 7,3 кв.м.; гардеробної 4-3 площею 10,1 кв.м.; житлової кімнати 4-4 площею 12,3 кв.м.; житлової кімнати 4-5 площею 10,8 кв.м.; санвузлу 4-6 площею 3,2 кв.м.; житлової кімнати 4-7 площею 18,2 кв.м.; кладової 4-8 площею 1,6 кв.м. та тераси під літ.«а».

Таким чином, на думку суду, саме ці приміщення повинні бути виділені позивачці у власність в якості окремого об`єкту нерухомого майна.

Згідно «Висновків щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна» № 25/1 від 14.09.2021р.; № 172/1 від 26.06.2021р та технічного паспорту КП «Овідіопольське РБТІ» від 08.12.2008р. (копія технічного паспорту від 08.12.2008р. - додається) інші:

- 10/100 частин вказаного будинку належних ОСОБА_5 складаються з приміщень загальною площею 21,2 кв.м. в тому числі житловою 7,9 кв.м., а саме: у літ «А» житловому будинку з житлової кімнати 1-2; з літ «а1» прибудови 1-1 кухні; з літ «а2» прибудови 1-3 кладової.

- 19/100 частини вказаного будинку належних ОСОБА_6 складаються з приміщень загальною площею 23,2 кв.м. в тому числі житловою 8,5 кв.м., а саме: у літ «А» житловому будинку з кімнати: 2-І коридору; 2-2 кладової; 2-3 кухні, 2-4 житлової кімнати; літньої кухні під літ «В» та літ сараю під літ. «Г».

- 23/100 частини вказаного будинку належних ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складається з приміщень загальною площею 34,0 кв.м. в тому числі житловою 16,5 кв.м., а саме: у літ «А» житловому будинку кімнати 3-1 передньої; кухні 3-2; житлової кімнати 3-3 та ганку під літ. «а3».

З огляду на вказане слід дійти до висновку, що між сторонами відбувся реальний поділ нерухомого майна у вигляді спірного житлового будинку, а тому між сторонами існує питання щодо припинення права спільної часткової власності.

Відповідно до «Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна» №25/1 від 14.09.2021р. складеного ФОП « ОСОБА_7 » виділ майна кожному співвласнику з технічної точки зору - можливий та за даними листа № 25/1 від 14.09.2021р. складеного ФОП « ОСОБА_7 » вбачається, що у спірному будинку самочинних будівель та споруд не існує, а невелике збільшення площ деяких приміщень відбулося в зв`язку з уточненням лінійних промірів (а.с. 35).

Оскільки між сторонами фактично відбувся поділ нерухомого майна у виді зазначеного житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами з виділенням кожному співвласнику майна тих конкретних приміщень, які вказані вище, то фахівець запропонував новоутвореним об`єктам нерухомості привласнити наступні адреси - позивачці : АДРЕСА_2 ; ОСОБА_5 за тією ж адресою під НОМЕР_2; ОСОБА_6 АДРЕСА_4, а майну ОСОБА_2 АДРЕСА_5 (а.с. 36).

Отримавши висновок фахівців в галузі будівництва щодо реального поділу майна сторони звернулися до Дальницької сільської Ради з проханням привласнити часткам спільного майна, які виділяються окремих адрес.

Рішенням виконкому Дальницької сільради № 180 від 30.08.2021р. «Про присвоєння адреси нерухомому майну, яке утворилося в результаті поділу (заява ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 )» 48/100 часткам позивачки була привласнена адреса : АДРЕСА_2 ; 10/100 часткам ОСОБА_5 та ж сама адреса, під НОМЕР_2; 19/100 часткам ОСОБА_6 АДРЕСА_4 , а 23/100 частинам майна АДРЕСА_5 .

Вищевказані письмові докази доводять те, що між співвласниками будинку була досягнута домовленість щодо поділу майна та його фактичного поділу, а тому перешкод для припинення права спільної часткової власності позивачки з сусідами (відповідачами) не існує, в зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,175,177,193,194,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,280-283 ЦПК України, ст.ст. 3,6,183, 316,317,319,325,328,346,355,356 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст.ст. 51,52 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про припинення права спільної часткової власності та виділ майна в натурі - задовольнити ;

2.Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 ;?

3.Виділити ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) у власність приміщення, позначених у технічному паспорті : під літ. «А» загальною площею 68,6 кв.м, в тому числі житловою 41,3 кв.м, які складаються з : коридору 4-1 площею 5,1 кв.м; коридору 4-2 площею 7,3 кв.м.; гардеробної 4-3 площею 10,1 кв.м.; житлової кімнати 4 -4 площею 12,3 кв.м.; житлової кімнати 4-5 площею 10,8 кв.м.; санвузлу 4-6 площею 3,2 кв.м.; житлової кімнати 4-7 площею 18,2 кв.м.; кладової 4-8 площею 1,6 кв.м. та тераси під літ.«а», які становлять 48/100 частин вказаного будинку ;

4.Після набуття рішенням суду законної сили, воно є підставою для реєстрації у відповідних державних реєстрах уповноваженими на то органами та особами, права власності ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) на вказане виділене нерухоме майно в якості окремого об`єкту нерухомого майна за адресою : АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 11.04.2022 р.

Суддя Гандзій Д.М.