ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8010/21 Номер провадження 22-ц/814/559/22Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», адвоката Павлова К.Д., на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації про затримку розрахунку

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У серпні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду із вказаним позовом та, відповідно до зменшених позовних вимог (а.с. 75-76), прохала стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі при звільненні у сумі 29 000 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 20.04.2021 по день винесення судом рішення у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 327 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на ті обставини, що з січня 2010 року по 19 квітня 2021 року перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а саме працювала на посаді сторожа в адміністративно-господарському відділі. Починаючи з 2021 року, всупереч вимогам закону, підприємство почало не у повному обсязі здійснювати виплату заробітної плати, а тому станом на травень 2021 року заборгованість склала 31 115,77 грн.

19 квітня 2021 року позивач звільнилась з підприємства, однак, в порушення норм ст. 116 КЗпП України, заборгованість по заробітній платі не була виплачена.

З метою стягнення заробітної плати позивач зверталась до Управління праці у Полтавській області, а також направляла лист-вимогу на адресу відповідача про сплату належної їй заробітної плати, але дана вимога залишена без задоволення та відповіді, що і стало підставою звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2021 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі:

-стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі у сумі 29 000 грн;

-стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум в розмірі 38 259 грн.

-стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн.;

-стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави судовий збір у сумі 908 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2021 року стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку через уповноваженого представника.

В апеляційній скарзі прохає рішення суду першої інстанції скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2021 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум у сумі 38 259 грн. та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір стягнення до 5 027,15 грн.

Також, прохав здійснити новий розподіл судових витрат за результатом апеляційного перегляду, стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 2 724,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у вигляді фіксованого гонорару - 3 000,00 грн.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 259,00 грн. не відповідає завданням цивільного судочинства, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним та неправильним встановленням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, неповним дослідженням доказів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що сума стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 38 259,00 грн. значно перевищує суму заборгованості, не відповідає принципам співмірності та пропорційності. Борг становив 29 000 грн., позивач була звільнена 19.04.2021, а до суду звернулась із даним позовом у серпні 2021 року, при цьому, підприємство не отримувало жодних вимог від позивача про виплату належних їй сум.

Після звільнення позивачки підприємством було частково сплачено заборгованість у сумі 2 115,77 грн., що свідчить про поступове погашення боргу та також має враховуватись судом.

Сума компенсації, на думку скаржника, є явно неспівмірною періоду та розміру заборгованості, ймовірним втратам працівника.

З рішення суду не вбачається за можливе встановити ймовірний розмір понесених позивачкою майнових втрат у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, жодних доказів, які б підтверджували ймовірність таких втрат позивачем не надано.

За розрахунком скаржника, приблизний розмір майнових втрат позивача з квітня 2021 по жовтень 2021, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, розрахованих на підставі даних НБУ про середньозважені ставки за кредитами, становить 5 027,15 грн., а тому прохав зменшити суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 5 027,15 грн., що відповідає правової позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що з 15 січня 2010 року по 29 січня 2021 року ОСОБА_1 працювала на посаді сторожа допоміжного персоналу в Полтавській регіональній філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», тобто перебувала з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 15 січня 2010 року.

19 квітня 2021 року звільнена з посади за угодою сторін відповідно до статті 36 КЗпП України на підставі наказу № 52-ОС від 19.04.2021 року (а.с.11-15).

Відповідно до довідки № 70/07-№459 від 20 вересня 2021 року, виданої за підписом в.о. директора ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», заборгованість з заробітної плати ОСОБА_1 станом на 11.09.2021 становить 29 000,00 грн.; розмір середньоденної заробітної плати складає 327 грн. (а.с. 49).

Судом першої інстанції також встановлено, що факт покладення на виконуючого обов`язки директора Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Сторожилова О.Г. повноважень здійснювати розрахунки з працівниками (а.с. 61, 62) жодним чином не звільняє роботодавця, яким, у даному випадку, є ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», від обов`язку сплатити передбачені законом кошти при звільненні працівника, а отже, і від наслідків за не вчинення відповідних дій.

Суд першої інстанції, встановивши, що з вини відповідача в день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата у повному обсязі, враховуючи, що у період з 21.08.2020 року по 10.09.2021 року позивачу було перераховано на картковий рахунок частину такої заборгованості і станом на час розгляду справи заборгованість становила 29 000 грн., дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 29 000 грн.

При вирішенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення суми компенсації та стягнув у повному обсязі на користь позивача 38 259 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року (із розрахунку: 117 робочих дні х 327 грн. середньоденної заробітної плати).

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 29 000 грн. рішення місцевого суду не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

В апеляційній скарзі скаржник вказував, що стягнута судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 38 259,00 грн. є явно неспівмірною періоду та розміру заборгованості, ймовірним втратам працівника, а тому прохав зменшити суму компенсації до 5 027,15 грн. - суми ймовірних майнових витрат позивача, які розумно можна було б передбачити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Висновки апеляційного суду та нормативно-правове регулювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодесу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку.

Згідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати (п. 91 постанови):

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості;

-з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема:

-дії працівника (хоча працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, і закон не покладає на нього обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, водночас у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав; слід враховувати відсутність у нього наміру завдати шкоди іншій особі чи ознак зловживання правом з метою збагачення; чи вчиняв працівник дії щодо стягнення заборгованості як в судовому так і позасудовому порядку, тощо);

-дії роботодавця у спірних правовідносинах (щодо погашення заборгованості, тощо);

-співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Також, Велика Палата Верховного Суду погодилась, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (п. 89 постанови). Інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. За певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків (п. 78 постанови).

Щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок затримки розрахунку при звільненні.

Право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, є у суду незалежно від обсягу задоволених вимог працівника про стягнення заборгованості із виплати належних працівнику платежів (п. 92 постанови).

Відхиливши твердження відповідача щодо співмірності та пропорційності, справедливості та розумності стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 38 259,00 грн., місцевий суд виходив з тих підстав, що відповідач не довів перед судом, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що роботодавцем вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача. Всупереч принципу змагальності у цивільному процесі, відповідач не довів обставин, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд першої інстанції врахував, що заборгованість по заробітній платі не була виплачена позивачу до часу винесення рішення у даній справі, тобто тривалий час позивач була позбавлена належних їй від роботодавця сум та засобів для існування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, при вирішенні питання зменшення заявленого до стягнення розміру відшкодування, вірно врахував період затримки розрахунку, що становив майже пів року з дня звільнення позивачки до моменту ухвалення рішення у даній справі, і що тривалість такого прострочення (з моменту порушення права працівника і до моменту звернення її до суду) не обґрунтована відповідачем будь-якими поважними причинами. Врахував часткове погашення відповідачем боргу у сумі 2 115,77 грн., яке мало місце вже після звернення позивачки до суду із вказаним позовом, при цьому, однак на момент ухвалення судом рішення відповідачем не була погашена заборгованість у сумі, що не оспорювалась та визнавалась ним за відсутності поважних причин.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 38 259,00 грн. є законним та обґрунтованим, стягнута сума компенсації є співмірною із розміром заборгованості, характером заборгованості та діями позивача та відповідача, тобто є пропорційною та справедливою.

Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність суми середнього заробітку ймовірним майновим втратам працівника, апеляційний суд виходить з наступного

Згідно з пунктом 81 вище вказаної постанови Верховного Суду, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

При цьому, у пунктах 94.5, 94.6 постанови Верховний Суд роз`яснив, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Розрахована таким чином сума ймовірних втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Таким чином, сума майнових втрат у розмірі 5 027,15 грн., розрахована скаржником в апеляційній скарзі на підставі показників середньозваженої ставки за кредитами Національного банку України за період з квітня по жовтень 2021 року, не є фактичним (дійсним) розміром майнових втрат позивача у справі, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Суд відхиляє доводи скаржника про те, що позивачем у справі не підтверджено жодними доказами майнові втрати, понесені ним у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, оскільки, як роз`яснив Верховний Суд у вищезгаданій постанові, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, оцінка таких втрат працівника не має на меті встановлення точного їх розміру; суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Для досягнення мети пропорційності, зменшення судом розміру компенсації працівнику не обов`язково повинно зводитись до стягнення розрахованих вищезазначеним способом ймовірних майнових втрат працівника.

Для досягнення мети пропорційності та розумності, суд повинен дослідити у сукупності, як ймовірний розмір майнових втрат працівника, так і його співмірність із заявленою до стягнення сумою середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також розмір недоплаченої працівнику суми заробітної плати, інші обставини: сума заборгованості та її характер; період заборгованості; наявність спору між сторонами щодо належних працівнику платежів при звільненні; дії працівника щодо захисту своїх прав та інтересів, дії роботодавця з погашення боргу (принаймні в частині, що не оспорюється), фактичні обставини виникнення заборгованості роботодавця, тощо.

З урахуванням фактичних обставин даної справи, що мають значення для оцінки інших, ніж ймовірні майнові втрати працівника, чинників при визначені судом розміру відповідальності роботодавця, стягнення 5 000 грн. компенсації є явно несправедливим та неспівмірним характеру та сумі заборгованості, що виникла.

Як встановлено судом вище, розмір простроченої заборгованості із заробітної плати перед позивачем становив - 29 000 грн.

Сума середнього заробітку за весь період прострочення виплати склала - 38 259 грн., що ненабагато (31,93%) перевищує суму заборгованості.

Період затримки виплати з дати звільнення позивача становить з 20.04.2021 по 07.10.2021 (по день винесення рішення у справі).

Відповідачу, як роботодавцю, було достовірно відомо про існуючу заборгованість перед позивачем, яка рахувалась за працівником ще до звільнення, однак станом на момент винесення рішення у даній справі заборгованість по заробітній платі, що фактично визнавалась відповідачем у сумі 29 000 грн., не була сплачена, поважність причин неможливості проведення відповідачем розрахунку з позивачкою у неоспорюваному розмірі жодними поважними обставинами не обґрунтована відповідачем.

Так само, за матеріалами справи відсутні підстави вважати, що покладення на відповідача відповідальності щодо виплати компенсації у сумі 38 259 грн. є невиправдано обтяжливим чи непосильними тягарем для нього, або може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків для інших працівників.

Згідно з матеріалами справи дії позивачки свідчать про її добросовісність у даних правовідносинах, оскільки через два місяці після звільнення вона зверталась до відповідача в позасудовому порядку із письмовою вимогою про виплату належних їй платежів (докази вручення поштового відправлення долучені до позову та не спростовані відповідачем (а.с. 9-10), однак роботодавець, отримавши вимогу 06.07.2021, залишив її без реагування, у зв`язку із чим, 18.08.2021, позивач вимушена була звернутись до суду із вказаним позовом.

Підсумовуючи вище викладене, з огляду на те, що сума середнього заробітку, заявлена до стягнення та стягнута судом першої інстанції, не є такою, що явно неспівмірна розміру заборгованості, її характеру, періоду затримки, враховуючи фактичні обставин справи, що свідчать про добросовісність дії позивача у даних правовідносинах та відсутність будь-яких поважних причин з боку роботодавця щодо виплати, стягнута сума компенсації у розмірі 38 259 грн. відповідає принципам справедливості, пропорційності, а доводи апеляційної скарги правильності такого висновку не спростовують.

Такий висновок суду, не суперечить правовому висновку, висловленому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справа №761/9584/15-ц, оскільки у цій справі судом враховані фактичні обставини, що є відмінними від обставин справи, що розглядається. У справі №761/9584/15-ц Верховний Суд, стягнувши суму компенсації у розмірі ймовірних майнових втрат працівника, виходив із характеру заборгованості, про яку роботодавцю стало відомо із позовної заяви, яка за своїм розміром є явно неспівмірною (3 443,88 грн.) у порівнянні із заявленою до стягнення сумою компенсації (419 005,39 грн.), тощо.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, підстави для відшкодування судових витрат, понесених скаржником під час апеляційного розгляду справи, а також перерозподілу судових витрат у порядку п. 13 ст. 141 ЦПК України відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення строк на оскарження обраховується з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 квітня 2022 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак