ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Полтави апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 30 листопада 2021 року (час постановлення ухвали з 09:10:18 год. по 09:21:27 год., дата виготовлення повного тексту ухвали 03.12.2021 року) у справі за скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, просив:

- поновити пропущений процесуальний строк щодо звернення до суду із скаргою на дії/рішення державного виконавця про виконання судового рішення по справі № 554/18394/14-ц;

- визнати незаконною і скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м.Полтави Головного територіального управління юстиції Гецко А.В. від 09.01.2019 року у виконавчому провадженні №51384469 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом по справі № 554/18394/14-ц;

-направити виконавчий лист по справі № 554/18394/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №PLDDGF08003718 від 18.10.2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у розмірі 12 846,21 доларів США, що еквівалентно станом на 15.10.2014 року 166 358,42 грн, та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 663,58 грн, всього 168 022 грн, до Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м.Полтави для подальшого стягнення боргу.

В обґрунтування вказаної заяви Банк посилався на те, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2015 року у справі № №554/18394/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №PLDDGF08003718 від 18.10.2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у розмірі 12 846,21 доларів США, що еквівалентно станом на 15.10.2014 року 166 358,42 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 663,58 грн., всього 168 022 грн.

Судове рішення передано для примусового виконання до Шевченківського ВДВС м. Полтави ГТУЮ.

23.09.2021 року з метою з`ясування стану виконання рішення до Шевченківського ВДВС м.Полтави ГТУЮ звернувся повноважний представник стягувача. При ознайомленні з ВП № 51384469 виявлено, що 09.01.2019 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС м.Полтави Головного територіального управління юстиції Гецко А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Стягувач вважає, що висновок державного виконавця про фактичне виконання рішення суду є передчасними та помилковим, а постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», необгрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки борг стягнуто не в іноземній валюті, а в еквіваленті суми боргу в національній валюті.

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 30 листопада 2021 року поновлено АТ КБ «ПриватБанк» строк на звернення до суду із скаргою на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження та відмовлено у задоволенні вказаної скарги за недоведеністю.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову про задоволення його скарги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наведені доводи скарги та зазначено, що суд першої інстанції не звернув уваги на неналежне виконання державним виконавцем своїх обов`язків під час здійснення виконавчого провадження, всупереч ч.4 ст.263 ЦПК України судом першої інстанції не взято до уваги правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду по справах з подібними фактами і спірними правовідносинами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року, у справі № №554/18394/14-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №PLDDGF08003718 від 18.10.2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у розмірі 12 846,21 доларів США, що еквівалентно станом на 15.10.2014 року 166 358,42 грн, та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 663,58 грн, всього 168 022,00 грн. Рішення набрало чинності 22.03.2016 року (т.2 а.с.211-215, т.3 а.с.21-23).

На виконання вказаного рішення суду Октябрським районним судом 14.04.2016 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 12 846,21 доларів США, що еквівалентно станом на 15 жовтня 2014 року 168 022,00 грн, який отриманий представником банку 21.04.2016 року (т.3 а.с.36, 50-51, т.2 а.с.258).

13.06.2016 року за виконавчим листом по справі № 554/18394/14-ц відкрито виконавче провадження № 51384469 про стягнення 166 358 грн 42 коп. та витрат по сплаті судового збору в сумі 1 663 грн 58 коп., всього 168 022,00 грн (т.3 а.с.52 зворот-53).

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м.Полтави ГТУЮ у Полтавській області від 09.01.2019 року закрито виконавче провадження № 51384469 у зв`язку з погашенням заборгованості у повному обсязі згідно платіжного доручення № 8774 від 22.12.2018 року та стягненням виконавчого збору в повному обсязі (т.3 а.с.54).

Згідно платіжного доручення №8774 від 22.12.2018 року Шевченківським ВДВС м.Полтави ГТУЮ перераховано на рахунок ПАТ КБ «Приватбанк» 168 022,00 грн та зазначено призначення платежу: «Погашення боргу ОСОБА_1 ІНН НОМЕР_1 , зг в/д 54/18391/14-ц/ в/п НОМЕР_2 , в-20 (т.3 а.с.77).

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що резолютивна частина рішення Октябрського районного суду м.Полтави містить перерахунок загальної заборгованості боржника перед стягувачем у гривневому еквіваленті, а саме 168 022 грн, яку стягнуто за виконавчим документом, і державним виконавцем закінчено виконавче провадження № 51384469 на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним погашенням заборгованості, вказаної в резолютивній частині рішення.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з таких міркувань.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до частини третьої цієї статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Наведені правові висновки викладені у постанові ВС КЦС від 05.02.2020 року (справа № 750/2000/18).

У справі, яка переглядається, встановлено, що виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, виданим Октябрським районним судом м.Полтави на підставі рішення цього суду від 17 грудня 2015 року, яким було стягнуто 12 846,21 доларів США на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, що за офіційним курсом НБУ на 15 жовтня 2014 року становило 166 358,42 грн.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржника грошові кошти саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржників, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.

Зазначене узгоджується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Враховуючи викладене, державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватися положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржниками існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута судом в іноземній валюті - доларах США.

При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, боржник повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу.

Отже, по суті висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим.

Разом з тим, апеляційний суд, перевіряючи доводи заперечень адвоката Роменської Т.В., представника ОСОБА_1 , боржника у виконавчому провадженні, керується такими міркуваннями.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п.а) ч.1 ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року (справа № 5019/337/11) викладена правова позиція, згідно якої порівняльний аналіз змісту термінів "дізналася" та "повинна була дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

У справі, що переглядається, Банк, обгрунтовуючи причини пропуску строку для подання скарги на постанову державного виконавця, стверджує, що про існування оскаржуваної постанови державного виконавця представник Банка дізнався лише 23 вересня 2021 року, що не відповідає дійсності.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Октябрського районного суду від 15 квітня 2020 року у справі №554/11021/19 відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №PLDDGF08003718 від 18 жовтня 2005 року, тобто за договором, по якому вже стягнута заборгованість рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 17.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року, у справі № №554/18394/14-ц і відкрито виконавче провадження № 51384469.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, зокрема, що постановою державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м.Полтави Головного територіального управління юстиції Гецко А.В. від 09.01.2019 року закінчено виконавче провадження № 51384469 на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом по справі № 554/18394/14-ц.

Як слідує зі зміста рішення суду у справі №554/11021/19 представник Банка у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомдений про час та місце судового засідання, натомістиь Банк подав суду заяву про розгляд прави за відсутності представника Банка.

З даних Державного реєстра судових рішень вбачається, що рішення суду по справі №554/11021/19 оприлюднене 06 травня 2020 року і 18 травня 2020 року воно набрало законної сили.

З наведеного слідує, що АТ КБ «Приватбанк» як сторона у справі №554/11021/19, за умови добросовісного виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, ще у квітні 2020 року повинен був дізнатися про існування постанови державного виконавця від 09.01.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 51384469.

Із скаргою на вказану постанову Банк звернувся до суду у жовтні 2021 року пропуском встановленого законом десятиденного строку, підстав для поновлення якого апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням наведеного подана скарга має бути залишена без розгляду.

Керуючись ст.367, ст.382, ст.384, ст.448, ст.449 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 30 листопада 2021 року скасувати.

Скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконною і скасування постанови державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби м.Полтави Головного територіального управління юстиції Гецко А.В. від 09.01.2019 року у виконавчому провадженні № 51384469 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом по справі № 554/18394/14-ц, залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 квітня 2022 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов