Ухвала

Іменем України

06 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 712/15639/19

провадження № 61-2590ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Добробудплюс», про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію речового права,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 14 березня 1981 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 . Вони мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . З метою придбання житла 19 квітня 2007 року між ОСОБА_4 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Добробуд» (далі - ТОВ «Будівельний центр «Добробуд») було укладено договір № 42 про бронювання квартири. Згідно з пунктом 1.1 цього договору у зв`язку з тим, що замовник ( ОСОБА_4 ) уклав договір купівлі-продажу цінних паперів, емітентом яких є виконавець (ТОВ «Будівельний центр «Добробуд»), останній здійснив бронювання за замовником квартири в шістнадцятиповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , характеристики якої наведено в пункті 1.2 договору, та визначено порядок погашення облігацій, емітованих виконавцем, і передачу квартири у власність. Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору виконавець бронює квартиру у разі підтвердження замовником права власності на облігації в кількості не меншій, ніж 15 % від загального пакету облігацій. 19 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», що діє від власного імені в інтересах та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «Добробуд» недиверсифікованого виду закритого типу, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу цінних паперів від 19 квітня 2007 року № 88-В при посередництві торговця цінними паперами - Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал-Сервіс». Пунктом 3.2 цього договору визначено загальну суму договору 161 320 грн. На виконання вказаних договорів 28 квітня 2007 року ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 42 від 19 квітня 2007 року про бронювання квартири, а також 10 травня 2007 року ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційний банк «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 899/06-034-294. 29 грудня 2010 року між ТОВ «Будівельний центр «Добробуд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Добробудплюс» (далі - ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс») та ОСОБА_4 було укладено договір про переведення боргу. 29 травня 2013 року ОСОБА_4 отримав повідомлення Акціонерно-комерційного банку «Укрсоцбанк» № 19.301-86/5731 про те, що банк анулював заборгованість за договором кредиту від 10 травня 2007 року, тобто кредитні кошти було повернуто банку. Таким чином, на підставі вищевказаних договорів, а саме: договору про бронювання квартири від 19 квітня 2007 року № 42, договору про переведення боргу від 29 грудня 2010 року, виконавши зобов`язання за договором кредиту, відповідач ОСОБА_4 набув право прийняти у власність квартиру, визначену в договорі про бронювання квартири, в майбутньому після повної оплати її вартості та завершення будівництва. 17 березня 2014 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» було укладено договір про відступлення права вимоги, предметом якого була передача майнових прав вимоги отримання в ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» квартири в новобудові, які ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28 березня 2014 року, між ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було підписано акт приймання-передачі квартири, на підставі якого 15 травня 2014 року Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відомості про об`єкт нерухомого майна: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 44,5 кв. м, житловою площею 19,8 кв. м, власниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - спільна сумісна власність. Вона не надавала своєї згоди на укладення її чоловіком зазначеного договору про відступлення права вимоги, хоча право на квартиру було набуте за спільні кошти, які частково взяті із сімейного бюджету, а частково - у кредит, та погашені також із сімейного бюджету. Таким чином, відчуження квартири відбулося без її згоди, чим порушено її право. Про те, що вказана квартира вибула з її та ОСОБА_4 власності, вона дізналася лише в листопаді 2019 року від дочки ОСОБА_3 . Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати недійсними договір про відступлення права вимоги від 17 березня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс», акт приймання-передачі квартири від 28 березня 2014 року, свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15 травня 2014 року; витребувати квартиру АДРЕСА_3 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на вказану квартиру, номер запису про право власності 5652486; стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване відсутністю підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 17 березня 2014 року, укладеного між відповідачами і ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс», так як суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі діяли недобросовісно, зокрема, що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Позивач в судовому засіданні не надала доказів на спростування доводів відповідача ОСОБА_2 щодо домовленості між сторонами на укладення спірного договору. Також судом враховано, що оспорюваний договір укладений між близькими родичами (батьком, донькою та зятем).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Соколишиної Л. Б. задоволено частково, рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що майнові права на отримання квартири, які є предметом оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 17 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс», набуті за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі, є спільним сумісним майном. Оскільки матеріали справи не містять письмової згоди позивача на відчуження таких прав відповідно до вимог статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), то позовні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими. Разом з тим в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 вказав на те, що позивач звернулася до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, що є підставою для відмови в позові. ОСОБА_1 не довела, що з часу вчинення оспорюваного правочину вона не знала та не могла знати про те, що майнові права на квартиру відчужені на користь її дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_2 . При цьому в позовній заяві ОСОБА_1 сама посилалася на те, що квартира придбавалася для дітей, тому передача прав на квартиру дочці і зятю не суперечить цілям, для яких квартира придбавалася. Крім того, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено 17 травня 2013 року, тобто менше ніж за рік до набуття молодим подружжям прав на спірну квартиру на підставі оспорюваного договору. Також судом враховано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 працювали на одному підприємстві. Вказані обставини свідчать про те, що сторони у справі перебували в тісних родинних відносинах, і ОСОБА_1 не могла не знати про вчинений оспорюваний правочин з часу його укладення. Оскільки перебіг позовної давності розпочався після 14 березня 2014 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 02 грудня 2019 року, то позов не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності, а не за його безпідставністю, як помилково вважав суд першої інстанції.

12 лютого 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ОСОБА_1 вказала, що суд першої інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про обґрунтованість її позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння, однак помилково відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без урахування висновків щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, в якій зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 14 березня 1981 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Вони мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_5

19 квітня 2007 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Будівельний центр «Добробуд» було укладено договір № 42 про бронювання квартири. Згідно з пунктом 1.1 цього договору у зв`язку з тим, що замовник ( ОСОБА_4 ) уклав договір купівлі-продажу цінних паперів, емітентом яких є виконавець (ТОВ «Будівельний центр «Добробуд»), останній здійснив бронювання за замовником квартири в шістнадцятиповерховому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , характеристики якої наведено в пункті 1.2 договору, та визначено порядок погашення облігацій, емітованих виконавцем, і передачу квартири у власність. Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору виконавець бронює квартиру у разі підтвердження замовником права власності на облігації в кількості не меншій, ніж 15 % від загального пакету облігацій.

19 квітня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», що діє від власного імені в інтересах та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «Добробуд» недиверсифікованого виду закритого типу, та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу цінних паперів від 19 квітня 2007 року № 88-В при посередництві торговця цінними паперами - Товариства з обмеженою відповідальністю «Капітал-Сервіс». Пунктом 3.2 цього договору визначено загальну суму договору 161 320 грн.

На виконання вищевказаних договорів 28 квітня 2007 року ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду № 1 до договору № 42 від 19 квітня 2007 року про бронювання квартири, а також 10 травня 2007 року ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційний банк «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 899/06-034-294.

29 грудня 2010 року між ТОВ «Будівельний центр «Добробуд», ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» та ОСОБА_4 було укладено договір про переведення боргу.

29 травня 2013 року ОСОБА_4 отримав повідомлення Акціонерно-комерційного банку «Укрсоцбанк» № 19.301-86/5731 про те, що банк анулював заборгованість за договором кредиту від 10 травня 2007 року, тобто кредитні кошти було повернуто банку.

Таким чином, на підставі вищевказаних договорів, а саме: договору про бронювання квартири від 19 квітня 2007 року № 42, договору про переведення боргу від 29 грудня 2010 року, виконавши зобов`язання за договором кредиту, відповідач ОСОБА_4 набув право прийняти у власність квартиру, визначену в договорі про бронювання квартири, в майбутньому після повної оплати її вартості та завершення будівництва.

17 березня 2014 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» було укладено договір про відступлення права вимоги, предметом якого була передача майнових прав вимоги отримання в ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» квартири в новобудові, які ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_3

28 березня 2014 року між ТОВ «Будівельна компанія «Добробудплюс» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було підписано акт приймання-передачі квартири, на підставі якого 15 травня 2014 року Реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відомості про об`єкт нерухомого майна: квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 44,5 кв. м, житловою площею 19,8 кв. м, власниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - спільна сумісна власність.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі, ОСОБА_1 послалася на те, що вона не надавала згоди на укладення її чоловіком договору про відступлення права вимоги від 17 березня 2014 року, хоча право на квартиру було набуте за спільні кошти, які частково взяті із сімейного бюджету, а частково - в кредит, та погашені також із сімейного бюджету. Про те, що вказана квартира вибула з її та ОСОБА_4 власності, вона дізналася лише в листопаді 2019 року від дочки ОСОБА_3 .

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору, шляхом його уточнення, зазначивши, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

В цій справі апеляційним судом встановлено відсутність письмової згоди позивача відповідно до вимог статті 65 СК України на відчуження майнових прав на отримання квартири, які є предметом оспорюваного договору відступлення таких прав.

Таким чином, звернення позивача до суду з вимогою про визнання недійсним договору відступлення майнових прав відповідає змісту її порушеного права та спрямоване на захист цих прав, що відповідає нормі частини третьої статті 215 ЦК України, а висновки апеляційного суду в цій справі узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, відмовити в позові через сплив позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав, унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне пред`явлення позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Таким чином, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд дав оцінку доводам ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 особисто займалася оформленням оспорюваного договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тільки поставили підписи у договорі, що батьки ОСОБА_2 сплатили батькам ОСОБА_3 (в тому числі і позивачу) 10 000 доларів США за частку сина у квартирі, однак виходив з того, що ці доводи не підтверджені доказами. При цьому, відмовляючи в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_1 не довела, що з часу вчинення оспорюваного правочину вона не знала та не могла знати про те, що майнові права на квартиру відчужені на користь її дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_2 , так як сторони у справі перебували у тісних родинних відносинах, в позовній заяві ОСОБА_1 сама зазначила про те, що квартира придбавалася для дітей, тому передача прав на квартиру дочці і зятю не суперечить цілям, для яких квартира придбавалася.

З огляду на обізнаність позивача про існування оспорюваного договору з часу його укладення та невстановлення апеляційним судом обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, неспроможними є доводи ОСОБА_1 про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц про те, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 08 листопада 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 січня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Добробудплюс», про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко