Провадження № 22-ц/4808/562/22
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківськ, за апеляційною скаргою представника Фінансового управління Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене головуючим суддею Антоняком Т.М. 24 січня 2022 року, повний текст якого складено 26 січня 2022 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року позивач звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача: виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про спонукання до укладення договору про пайову участь замовників будівництва у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківськ. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.09.2016 відповідач, як замовник будівництва банкетного залу, кімнати відпочинку та житлових приміщень на АДРЕСА_1 звернулася із заявою через ЦНАП про укладення вказаного договору. Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради було підготовлено та направлено через ЦНАП замовнику будівництва ОСОБА_1 проект договору. Однак замовником згаданий договір не було підписано та не повернуто. Позивач зазначив, що 05.03.2019 фінансове управління звернулось з листом № 84/16.5-15/35в до відповідача, як замовника будівництва, з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, надавши проект такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Дана пропозиція з проектом договору в двох екземплярах замовником будівництва отримана особисто 19.03.2019, проте відповіді на пропозицію від ОСОБА_1 отримано не було. Позивач вказав, що на момент пред`явлення позову до суду будівництво не завершено та прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не здійснювалось.

Позивач покликається на статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначає, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті, зазначаючи, що вищенаведені норми Закону є імперативними та визначають обов`язок замовника будівництва на укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту. Як вказує позивач, фінансовим управлінням було здійснено всі дії, необхідні для укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Івано-Франківська, а також зважаючи на те, що запропонований для підписання проект договору з додатком містить всі реквізити та істотні умови, необхідні для договорів такого виду, інші домовленості сторін щодо укладення договору та його умов відсутні, з огляду на що вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в редакції, запропонованій фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, складеного відповідно до типового договору. Позивач вважає, що відповідач зобов`язана укласти даний договір, оскільки він містить всі реквізити та істотні умови, необхідні для договорів такого виду, інші домовленості сторін щодо укладення договору та його умов відсутні.

Зважаючи на викладене, просив ухвалити рішення, яким визнати укладеним договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Івано-Франківська в редакції фінансового управління.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказав, що ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до 01.01.2020 передбачала обов`язкову участь замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Тобто до здачі об`єкта в експлуатацію він зобов`язаний був звернутись до органу місцевого самоврядування з заявою про укладення відповідного договору та сплатити пайову участь. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 , як замовник будівництва з врахуванням обов`язковості вимог закону, які діяли на момент виникнення відносин, 05.09.2016 подала відповідну заяву, однак після отримання 06.10.2016 проекту договору для підписання, відповідач у встановлений термін договір не уклала та на подальші пропозиції щодо його укладення не реагувала. Позивач вважає, що подією, фактом застосування ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» або іншого нормативно-правового акту в даних спірних відносинах є отримання дозвільних документів на будівництво та подача замовником будівництва заяви про укладення договору про пайову участь від 05.09.2016. Вказане, на думку апелянта, відповідає правовій позиції КСУ у рішенні від 09.02.2019 №1-рп/99, де зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце та у рішенні КСУ від 05.04.2001 № 3-рп/2001, в якому закріплено принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно у встановленому законом порядку. Враховуючи наведене, є правові підстави для вирішення даного цивільно-правового спору у відсутності сторін.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з 01.01.2020 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключена, а зобов`язання відповідача укласти договір суперечить принципу свободи договору, крім того, чинне законодавство не містить вказівки на обов`язок відповідача укласти такий договір. При цьому місцевий суд зауважив, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде вимога стягнення коштів з відповідача на підставі статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Івано-Франківською міською радою 18.10.2013 було прийнято рішення №1231-38 Про Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, яким затверджено розмір пайової участі (а.с. 23-31).

У розділі 3 Порядку встановлено, що замовник зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, крім випадків, передбачених п. 6.6., 6.7 цього Положення (а.с. 25).

Згідно договору купівлі-продажу від 14.02.2012 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_2 , що надана для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с. 11).

Відповідно до Декларації про початок виконання будівельних робіт від 28.11.2012 року за № ІФ 3, ОСОБА_1 є замовником будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

05 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою на ім`я заступника міського голови О.Кайди про укладення договору про пайову участь будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста (а.с. 8).

05 березня 2019 року фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулось з листом № 84/16.5-15/35в до ОСОБА_1 , як замовника будівництва, з пропозицією (офертою) укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, із наданням проекту такого договору з додатком розрахунку розміру пайової участі, складеного відповідно до типового договору, передбаченого Положенням Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста (а.с. 15-17).

Згідно довідки-розрахунку розміру пайового внеску, який підлягає до сплати відповідачем становить 839 614,32 грн (а.с. 19).

Позивач наголошує, що відповідач у порушення вимог ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ухиляється від обов`язкового підписання договору про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Як встановлено судом, станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (надалі -Закон № 3038-VI).

Відповідно до частини другої статті 40 Закону № 3038-VI замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).

Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.

За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.

Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.

За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.

Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.

Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.

Стаття 40 № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання.

Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.

Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.

Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення.

Відповідно до частини першої статті 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору.

Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє.

Однак з 1 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону № 3038-VI, яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.

Відтак якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 14 грудня 2021 року (справа № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21.

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованості висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Фінансового управління Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 24 січня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 20 квітня 2022 року.