Справа № 465/3764/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2599/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, покликається на те, що наказом директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 29-к від 04 червня 2018 року її звільнено з посади головного бухгалтера згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Стверджує, що 02 травня 2018 року написала заяву про намір звільнитися з роботи з 15 травня 2018 року через конфліктну ситуацію між нею та директором, яка призвела до погіршення стану її здоров`я, однак 14 травня 2018 року їй відмовлено у звільненні у зв`язку з неможливістю правильно визначити підставу звільнення та запропоновано подати іншу заяву згідно чинного законодавства, однак інших заяв вона не подавала. Вийшовши на роботу після тимчасової непрацездатності дізналася про своє звільнення за угодою сторін та залишила робоче місце. Наказом директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 30-к від 06 червня 2018 року її звільнено з посади головного бухгалтера згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю на роботі протягом 04-06 червня 2018 року. Вважає свою відсутність на роботі 04-06 червня 2018 року правомірною, оскільки з 02 червня 2018 року її звільнили, а тому складення акту від 06 червня 2018 року про відмову від дачі пояснень є сфальсифікованим. Звертає увагу, що при звільненні працівника за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України роботодавець повинен отримати згоду профспілкової організації, однак відповідач не отримував згоди профспілкової організації на її звільнення та не вчиняв жодних дій, що спрямовані на її отримання. Крім того, не ознайомив її з текстом наказу та не видав трудову книжку. З наведених підстав просить визнати незаконним та скасувати наказ № 30-к від 06 червня 2018 року, виданий директором Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» про звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного бухгалтера в Державній установі «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що наказ № 30-к від 06 червня 2018 року про її звільнення прийнятий Державною установою «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» значно пізніше, а саме після її звернення до суду з метою виправити ситуацію з її незаконним звільненням у вихідний день. Зазначає, що бухгалтерією відповідача подана інформація про перебування з нею у трудових відносинах протягом двох днів у червні 2018 року, що підтверджує факт її звільнення саме 02 червня, а не 06 червня 2018 року. Апелянт вважає висновки суду першої інстанції про те, що нею пропущено місячний строк на оскарження спірного наказу, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки про наказ про звільнення дізналася під час розгляду справи, а саме, 20 вересня 2018 року, коли її представник ознайомився з матеріалами справи, що було підставою зміни предмету позову. Вважає, що рекомендоване повідомлення про вручення їй відзиву та копії наказу № 30-к від 06 червня 2018 року не може бути доказом отримання нею зазначених документів у липні 2018 року, оскільки в конверті, який надійшов на її адресу, були чисті аркуші паперу, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів отримання нею відзиву та копії наказу, а саме, належним чином оформленого опису вкладення до листа. Зазначає про суперечливі висновки суду першої інстанції, який в описовій частині рішення суду приходить до висновку про те, що позов підставний та підлягає до задоволення, однак в резолютивній частині рішення відмовляє у задоволенні позову. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була відсутня на роботі 4, 5 та 6 червня 2018 року, відтак допустила прогул, що відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України є підставою для звільнення з ініціативи адміністрації за прогул.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді головного бухгалтера, начальника відділу бухгалтерського обліку Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України».

02.05.2018 року ОСОБА_1 на ім`я директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» подала заяву про звільнення з 15 травня 2018 року.

З 14.05.2018 року до 01.06.2018 року перебувала на лікуванні у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується листком непрацездатності.

04.06.2018 року директором Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» видано наказ № 29-к про звільнення ОСОБА_1 згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін з 02.06.2018 року, підставою для звільнення зазначена заява позивачки від 02.05.2018 року.

Будучи звільненою з 02.06.2018 року наказом директора від 04.06.2018 року, ОСОБА_1 , 04, 05 та 06 червня 2018р. на роботу не виходила, була відсутня на робочому місці, що стверджується наданими суду актами про відсутність позивачки на роботі 04, 05 та 06 червня 2018 р.

Вважаючи невихід ОСОБА_1 на роботу 04, 05 та 06 червня 2018 року прогулом, директор Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» видав наказ № 30-к від 06.06.2018 року «По кадрах», яким, серед іншого, ОСОБА_1 головного бухгалтера, начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності, звільнив з роботи згідно з ч.1 п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогули) з 06.06.2018 року.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін (стаття 21 КЗпПУ).

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дні) без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо.

В постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (по справі № 668/15258/15 за позовом ОСОБА_4 ) колегія суддів Касаційного цивільного суду зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пункт 1 ст. 36 КЗпП України передбачає таку підставу для припинення трудового договору угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

За п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 допустила прогул, оскільки 04, 05 та 06 червня 2018 року без поважних причин не виходила на роботу.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 дійсно була відсутня на роботі 04, 05 та 06 червня 2018 року з причин, які суд апеляційної інстанції вважає поважними, оскільки наказом директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» №29-к від 04.06.2018 року вона була звільнена з роботи з 02.06.2018 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі поданої нею заяви від 02.05.2018 року, що підтверджує правомірність невиходу її на роботу.

Про зазначені обставини директору Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» було відомо при винесенні ним оскаржуваного наказу №30-к від 06.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул, за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

А відтак, ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за відсутності правових підстав.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 02.05.2018 року ОСОБА_1 подала заяву на ім`я директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України» про звільнення з 15 травня 2018 року, яку не відкликала.

Вказана заява ОСОБА_1 була розглянута директором Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України», про що свідчить винесений наказ №29-к від 04.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 02.06.2018 року.

Дата звільнення ОСОБА_1 з 15 травня 2018 року директором не заперечувалася, що свідчить про домовленість сторін про припинення трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст. 36 КЗпП України, тобто, за угодою сторін.

Однак у зв`язку з тим, що з 14.05.2018 року до 01.06.2018 року позивачка перебувала на лікуванні у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується листком непрацездатності, така була звільнена за угодою сторін з 02.06.2018 року.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції вищезазначені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 самостійно написала заяву на звільнення, між ОСОБА_1 та директором Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медицини національної академії медичних наук України», дійсно існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою; судом також встановлено волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, оскільки подана нею заява про звільнення з 15.05.2018 року нею не була відкликана; про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін ОСОБА_1 не заявляла.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу № 30-к від 06 червня 2018 року, виданого директором Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» про звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України слід скасувати та ухвалити в цій частині вимог постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково, наказ директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 30-к від 06 червня 2018 року « По кадрах» в частині підстави звільнення ОСОБА_1 змінити та вважати ОСОБА_1 звільненою згідно цього наказу на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про зміну наказу директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 30-к від 06 червня 2018 року «По кадрах» в частині підстави звільнення ОСОБА_1 та вважає ОСОБА_1 звільненою згідно цього наказу на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, то позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на посаді головного бухгалтера в Державній установі «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягають, а відтак в решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 червня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 30-к від 06 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України - скасувати та ухвалити в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Наказ директора Державної установи «Інститут патології крові та трансфузійної медицини національної академії медичних наук України» № 30-к від 06 червня 2018 року «По кадрах» в частині підстави звільнення ОСОБА_1 змінити та вважати ОСОБА_1 звільненою згідно цього наказу на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.04.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.П. Цяцяк