Ухвала

04 квітня 2022року

м. Київ

справа № 501/3185/20

провадження № 61-1733ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа - Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу незаконним, його скасування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»» (далі - ДП «МТП «Чорноморськ») від 15 червня 2020 року № 208-О у частині переміщення на постійно робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків 4 розряду з виконанням функцій прибиральника території, профорганізатора першого району та члена Ради і Президії Незалежної профспілки працівників ДП «МТП «Чорноморськ» ОСОБА_1 до структурного підрозділу портової ремонтної служби ДП «МТП «Чорноморськ»; стягнути з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 червня 2020 року до дня ухвалення рішення суду.

Позов обґрунтовано тим, що він працював в ДП «МТП «Чорноморськ» робітником з комплексного обслуговування й ремонту будинків 4 розряду з виконанням функцій прибиральника території 1-го терміналу, а також є профспілковим організатором першого терміналу та членом Президії і Ради Незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ». Посилаючись на те, що відповідач в порушення статтей 245, 249, 252 Кодексу законів про працю України, статті 12 Закону України «Про професійні спілки, права та гарантії їх діяльності», видав наказ від 15 червня 2020 року № 208-О про переведення (переміщення) його як профорганізатора першого терміналу працювати на постійно в інший структурний підрозділ підприємства, чим фактично втрутився в Статутну діяльність виборного органу Незалежної профспілки працівників МТП «Чорноморськ» та створив перешкоду для її діяльності на першому терміналі порту та діяльності профспілки, просив задовольнити позов.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ ДП «МТП «Чорноморськ» від 15 червня 2020 року № 208-О у частині переміщення на постійно робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків 4 розряду з виконанням функцій прибиральника території, ОСОБА_1 до структурного підрозділу портової ремонтної служби ДП «МТП «Чорноморськ».

Стягнуто з ДП «МТП «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 червня 2020 року до дня ухвалення рішення суду.

Суд першої інстанції визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, на рівні 31 954, 69 грн.

Здійснено розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що реалізуючи наказ про переміщення позивача в інший структурний підрозділ, виданий без врахуваня того, що ОСОБА_1 є членом виборного робочого органу профспілки, який забезпечує діяльність профспілки та профспілкового органу в конкретному структурному підрозділі підприємства в порядку та в межах прав і повноважень визначених законом та статутом профспілки, а тому його переміщення є фактично втручанням у діяльність профспілкового органу структурного підрозділу, що заборонено законом.

Суд також зробив висновок, що здійснивши переміщення позивача в інший структурний підрозділ, відповідач змінив режим роботи ОСОБА_1 без попередньої згоди виборного профспілкового органу членом якого він є.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року скасовано рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2021 року, ухвалено нове рішення, яким позов залишено без задоволення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника.

Переміщення ОСОБА_1 здійснено на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ, у тій же місцевості та у межах відповідної посади, тобто відбулась лише зміна робочого місця (місця безпосереднього виконання роботи), структурного підрозділу у тій самій місцевості, не змінилась жодна з істотних умов трудового договору позивача.

Суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції, що переміщення позивача є фактично втручанням у діяльність профспілкового органу структурного підрозділу, оскільки законом не передбачено жодних заборон на переміщення працівника, який є членом виборного робочого органу профспілки.

Апеляційний суд також зауважив, що суд першої інстанції безпідставно стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки позивача не було звільнено, а лише переведено на рівноцінну іншу посаду, на тому ж підприємстві зі збереженням усіх умов праці.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 24 січня 2022 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення, залишити без змін рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 березня 2020 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

За правилом частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2022 року - 2 481, 00 грн.

Предметом позову у цій справі є немайнові вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про переведення працівника на іншу посаду, та вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого судом першої інстанції визначено - 31 954, 69 грн.

Отже, ціна позову у цій справі складає 31 954, 69 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481, 00 грн х 250 = 620 250, 00 грн).

Також відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Урахувавши, що ціна позову у цій справі за вимогами майнового характеру становить 31 954, 69 грн та в частині немайнових вимог є справою незначної складності, судове рішення, ухвалене у такій справі, не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Щодо наявності винятків для допуску оскарження судового рішення у малозначній справі

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а», «в» частини третьої статті 389 ЦПК України: касаційна скарга стосується права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 12 Закону України «Про професійні спілки, права та гарантії їх діяльності»; ця справа має виняткове значення для заявника, який здійснює захист своїх трудових прав.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Втім, наведений довід не може бути предметом оцінки щодо обставин, за наявності яких Верховний Суд може відкрити касаційне провадження у малозначній справі незначної складності, оскільки довід про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики заявник помилково ототожнює з підставами касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд констатує, що у разі подання касаційної скарги на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, суд касаційної інстанції перевіряє наведені заявником винятки, за наявності яких Суд може допусти малозначну справу до касаційного перегляду, лише у разі обґрунтованості цих винятків.

Заявник, оскаржуючи судові рішення, ухвалені у малозначній справі незначної складності та у справі із ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб наводячи винятки, як то необхідність формування єдиної правозастосовчої практики має не лише навести норму права, а й обґрунтувати необхідність формування судової практики щодо такої норми.

Наведені ОСОБА_1 доводи не є такими, що свідчить про існування такої проблеми у правозастосовчій практиці, що зумовлює нагальну потребу формування єдиної правозастосовчої практики.

В оцінці доводів про винятковість значення справи для заявника Верховний Суд виходить з того, що оцінка наведених обставини здійснюється на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником, зокрема шляхом наведення заявником обґрунтованих об`єктивних обставини, які свідчитимуть про таку винятковість. Тобто, саме на заявника покладається обов`язок на власний розсуд здійснити належний виклад та обґрунтування обставин, які, на його думку, свідчать про виняткове значення для нього малозначної справи.

Наведені ОСОБА_1 доводи не свідчать про винятковість зазначеної справи для заявника.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 виклала правовий висновок про те, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі незначної складності та у справі з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ», третя особа - Незалежна профспілка працівників морського торгового порту «Чорноморськ», про визнання наказу незаконним, його скасування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик С. О. Погрібний В. В. Яремко