Номер провадження: 22-ц/813/4251/22
Головуючий у першій інстанції Літвінова І. А.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/20237/18

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/4251/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання Дубрянської Н.О.,

учасники справи:

- позивачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- відповідач ОСОБА_3 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пучкова Ірина Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Літвінової І.А. о 15 годині 38 хвилині 12 лютого 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з вищезазначеним неодноразово уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просять визнати недійсним заповіт, вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , складений 02 липня 2015 року, посвідченийприватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., яким ОСОБА_4 заповідала земельну ділянку, загальною площею 0,15 га., та розташоване на ній домоволодіння під АДРЕСА_1 та скасувати його.

ОСОБА_2 та ОСОБА_2 обґрунтовують свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх бабуся ОСОБА_4 , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно. ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 є онуками померлої ОСОБА_4 та дітьми її сина - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі стверджують, що вони є спадкоємцями ОСОБА_4 за законом за правом представлення на підставі ст. 1266 ЦК України та мають право на частку в спадковому майні, яка б належала за життя їх батьку - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачі у встановлений законом шестимісячний термін звернулись до Третьої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Однак, у подальшому від відповідачки дізнались про наявність заповіту, складеного 02.07.2015 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною.

Позивачі вважають, що вказаний заповіт підлягає визнанню недійсним з підстав того, що на час його складення ОСОБА_4 в силу похилого віку і стану здоров`я не розуміла значення своїх дій і не мала можливості ними керувати.

Позивачі також стверджують, що у відповідності до заповіту ОСОБА_4 заповіла відповідачці на випадок своєї смерті майно, що складається із земельної ділянки та розташованого на ній домоволодіння за АДРЕСА_1 , з передумовою, що спадкоємець зобов`язаний надати вказане майно в постійне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_2 .. Натомість, у відповідності до правовстановлюючих документів померлій ОСОБА_4 належало на праві спільної часткової власності майно, що складається з 3/5 часток домоволодіння АДРЕСА_1 . Земельна ділянка у власності спадкодавця не знаходилась.

Позивачі в обґрунтування позову і підстав нікчемності оспорюваного заповіту посилаються на те, що померла ОСОБА_4 склала заповіт на майно, яке не перебувало у її власності, за наслідком чого спірний заповіт не створює правових наслідків (Т. 1, а. с. 1 8, 44 50, 91 98, 133 - 139).

2.2. Позиція учасників справи в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що посилання позивачів на хворобливий стан ОСОБА_4 , яка начебто не усвідомлювала свої дії, є неправдивими. Крім того, відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним (Т. 1, а. с. 157 - 159).

ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у відповіді на відзив зазначають, що вони просять визнати заповіт недійсним на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України. ОСОБА_4 заповідала майно, яке не належить їй на праві власності, тому вказаний заповіт є недійсним (Т. 1, а. с. 187 189).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що померла ОСОБА_4 за станом здоров`я перебувала у стані, який не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складення заповіту на користь відповідачки. Крім того, під час судового провадження у справі сторонами не було заявлено відповідних клопотань про витребування доказів та призначення експертизи.

Суд першої інстанції дослідивши надані докази дійшов висновку, що ОСОБА_4 за час життя було складено заповіт від 02.07.2015 року, яким вона на випадок своєї смерті здійснила розпорядження нерухомим майном, на яке на час смерті в жодному випадку не мала права та яке не належить останній на праві власності. Тому, на підставі викладеного суд дійшов до висновку, що складений ОСОБА_4 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповіт від 02.07.2015 року не створює жодних цивільних прав та обов`язків для ОСОБА_3 та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому, вказаний заповіт є нікчемним (недійсний в силу закону), визнання його недійсним не потребується (Т. 2, а. с. 179 188).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить змінити мотивувальну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року. Виключити з мотивувальної частини рішення посилання про нікчемність заповіту, який було складено ОСОБА_4 02 липня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А..

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) помилковими є висновки суду першої інстанції про нікчемність заповіту, оскільки судом не було враховано, що спадкодавець під час складання заповіту була дієздатна, що в свою чергу дає підстави дійти до висновку, що вказаний заповіт за своєю природою не може бути нікчемним. Крім того, згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (статті 1247, 1248 ЦК України); 2) помилковими є висновки суду, що спадкодавцю на момент складення заповіту не належало спадкове майно. Спадкодавцю ОСОБА_4 на день смерті належало майно, яка вона заповідала своєї онучці ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2014 року. Що стосується того, що в заповіті зазначена адреса АДРЕСА_2 , то це є формальною помилкою, яка була зроблена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою Іриною Анатоліївною, що в свою чергу не може бути підставою для визнання вищевказаного заповіту нікчемним; 3) суд першої інстанції в силу диспозитивності цивільного процесу не мав права розглядати справу поза межами заявлених позивачами вимог або вирішувати питання про порушення прав особи, захист яких не обумовлений відповідним зверненням останньої до суду з позовом(Т. 2, а. с. 202 208).

2.6 Позиція позивачів в апеляційному суді

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не скористались правом на подачу відзиву. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

2.5 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року (Т. 2, а. с. 227).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року призначено справу до судового розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 228).

Учасники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції учасників справи у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Внаслідок смерті ОСОБА_4 , до майна останньої у відповідності до частини 1 статті 1220 ЦК України, відкрилась спадщина.

Померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Сторони по справі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_5 . Зазначені обставини під час розгляду справи визнані сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер батько сторін по справі ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

За наслідком викладеного вбачається, що сторони по справі, як онуки померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , мають право на спадщину після смерті останньої, як діти померлого сина спадкодавця - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , по праву представлення на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК України.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до матеріалів спадкової справи №760/2018, заведеної державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що у встановлений законом шестимісячний строк, а саме - 04.09.2018 року до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини до майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернулись - ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , як спадкоємці за законом на праві представлення у відповідності до ч. 1 ст. 1266 ЦК України.

10.11.2018 року із заявою про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_4 звернулась відповідачка - ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04.09.2018 року за № 53172773, вбачається, що станом на момент смерті ОСОБА_4 значиться чинним заповіт, складений ОСОБА_4 , посвідчений 02.07.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пучковою І.А., зареєстрований в реєстрі за № 673, бланк НАН 326671, номер у спадковому реєстрі 57641306.

Відповідно до копії вказаного заповіту від 02.07.2015 року, реєстровий № 673, наявного в матеріалах витребуваної копії спадкової справи № 760/2018, вбачається, що останній складений ОСОБА_4 , яка на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла своїй онуці ОСОБА_3 , 1976 року народження, належну їй земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння АДРЕСА_1 , з одночасним зобов`язанням ОСОБА_3 надати право постійного користування земельною ділянкою та розташованим на ній домоволодінням АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Між сторонами виникли правовідносини щодо визнання заповіту недійсним.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання заповіту нікчемним.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції про нікчемність заповіту, виходячи з наступного.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Так, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 4 ст. 1247 ЦК України заповіти, посвідчені вказаними особами, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Поняття "нікчемність правочину" застосовується у статтях 27, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст. 215 ЦК встановлений зв`язок між поняттями "нікчемний" та "недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Тобто, у разі складання заповіту особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. Такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом.

Судом першої інстанції не було враховано, що спадкодавець під час складання заповіту була дієздатна, що в свою чергу дає підстави дійти до висновку, що вказаний заповіт за своєю природою не може бути нікчемним. Крім того, згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (статті 1247, 1248 ЦК України).

Крім того, не встановлено порушень щодо вимог до форми та посвідчення заповіту ОСОБА_4 від 02.07.2015 року, що також свідчать про відсутність підстав для визнання такого заповіту нікчемним.

Відповідно до заповіту від 02.07.2015 року ОСОБА_4 заповіла своїй онуці ОСОБА_3 належну на праві власності земельну ділянку та розташоване на ній домоволодіння АДРЕСА_1 .

Як вбачається із наданих суду Інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 203906055 та № 203902514 від 12.03.2020 року, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 3/5 частки житлового будинку, загальною площею - 95,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №01, з яких: - 1/5 частка на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-4444; - 2/5 частки на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1988 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4943.

З листа Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області від 22.04.2019 року за № 9-15-0.62-3746/2-19 вбачається, що згідно з інформацією структурних підрозділів ГУ Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до наявних у Відділах Книгах реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі та других примірників договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року, за ОСОБА_4 , земельні ділянки не зареєстровані.

Додатково у відповіді зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року за № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» у Відділах відсутня інформація щодо державної реєстрації земельної ділянки за адресою - АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що станом на момент складання заповіту 02.07.2015 року ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , як і на момент смерті останньої, було здійснено розпорядження на випадок своєї смерті нерухомим майном, на яке заповідачка не мала права розпорядження, а саме щодо земельної ділянки, за адресою - АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 не мала права власності на житловий будинок.

Як зазначалось вище, у відповідності до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Водночас, у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд вказує, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанови Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №522/904/16-ц, від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц).

За своєю правовою природою заповіт є одностороннім правочином. Заповідач може заповідати належне йому майно тільки у власність.

Як вбачається з Інформаційних довідок Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 203906055 та № 203902514 від 12.03.2020 року, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 3/5 частки житлового будинку, загальною площею - 95,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 .

Отже, на момент складення заповіту у власності ОСОБА_4 перебувало вищевказане майно та остання мала право на розпорядження ним, зокрема і складення заповіту на зазначене майно.

Сама лише формальна помилка щодо зазначення адреси АДРЕСА_1 , замість будинку АДРЕСА_3 -а не може бути підставою для визнання вказаного заповіту нікчемним.

Отже, яким би чином не був складений заповіт, не виключені випадки, коли воля заповідача викладена в ньому недостатньо чітко, внаслідок чого створюється невизначеність або двозначність у змісті заповіту.

На випадок неможливості визначення волі заповідача законодавець у статті 1256 ЦК України передбачив процедуру тлумачення заповіту.

Відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні правила тлумачення правочинів, зміст правочину може бути юридично розтлумачений, а заповіт, як було зазначено вище, є одностороннім правочином.

Правочином відповідно до законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять.

Отже, виходячи з вищевказаного сторони не позбавлені права на звернення із заявою про тлумачення заповіту.

Виходячи з вищевказаного, колегія суддів зазначає, що помилковими є висновки суду першої інстанції про нікчемність заповіту, оскільки останній був складений відповідно до вимог законодавства, особою яка мала право на це, а також заповіт, складений з додержанням вимог щодо його форми та посвідчення. Вказаний заповіт є оспорюваним.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження недійсності заповіту. Таким чином, відсутні підстави для визнання його недійсним. Вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність доводів позивачів про те, що померла ОСОБА_4 за станом свого здоров`я на момент складення спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо визнання заповіту нікчемним не відповідають дійсним обставинам по справі, вказаних висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням вищевказаних норм процесуального та матеріального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2021 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О.В. Князюк

С. О. Погорєлова