Провадження № 22-ц/801/469/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2022 рокуСправа № 127/20227/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.

суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справ в м. Вінниця цивільну справу № 127/20227/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу

за апеляційною скаргою представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут»- адвоката Рибака Віталія Вікторовича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року, повний текст якого складено 28 грудня 2021 року, ухвалене в складі судді Антонюка В. В.

встановив:

В червні 2021 року ТзОВ «Вінницягаз Збут» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу, яка станом на 01.07.2021 року становить 25 959,46 грн. основного боргу, три відсотки річних - 1 769,99 грн., інфляційних витрат - 3 667,26 грн. Крім того, просить стягнути із відповідача витрати за оплату судового збору в розмірі 2 270 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з постачання природного газу, які надаються позивачем за відкритим особовим рахунком № НОМЕР_1 .

При цьому, позивач у своєму позові посилається на те, що ОСОБА_1 являється власником будинку АДРЕСА_1 , з 31.07.2013 року на підставі Договору дарування від 31.07.2013 року. А згідно ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість, що стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021року, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплив строк позовної давності на звернення позивача до суду з даним позовом.

В апеляційній скарзі представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» - адвокат Рибак Віталій Вікторович просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

На адресу Вінницького апеляційного суду 02 лютого 2022 року від відповідача представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Зубань О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

14 лютого 2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника позивача адвоката Рибака В.В. надійшли пояснення до апеляційної скарги в яких зазначено, що заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу не являються належними аргументами для залишення апеляційної скарги без задоволення та не заслуговують на увагу.

21 лютого 2022 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Зубаня О.О. на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла відповідь на пояснення представника позивача від 02 лютого 2022 року в якій зазначено, що позивачем ні позовній заяві, ні в апеляційній скарзі, ні в письмових поясненнях не надав доказів, щодо поважності пропуску строку позовної давності.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте, відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Зубань О.О. в ході розгляду справи звертали увагу суду на пропуск позивачем строків позовної давності та просили відмовити в задоволенні позову, зокрема і з цих підстав.

За змістом статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом статті 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Стаття 267 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 Цивільного кодексу України вказує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

З матеріалів справи вбачається та є очевидним, що позивачем пропущено встановлений законом трирічний строк позовної давності, оскільки право вимоги виникло у позивача з 02.02.2018 року, тобто з моменту коли було повернуто до Державного бюджету надану раніше субсидію ОСОБА_2 в розмірі 30 250,77 грн.

Про те, що позивач був обізнаний про повернення субсидії до державного бюджету свідчить його відповідь від 11.12.2020р. за №217-ЛВ-2893-1220 надана на заяву ОСОБА_1 , згідно якої вказано, що борг за газопостачання утворився виключно по причині того, що 02.02.2018 року було повернуто до Державного бюджету надану раніше субсидію в розмірі 30 250,77грн.

Тобто, саме з 02.02.2018 року коли було повернуто до Державного бюджету надану раніше субсидію в розмірі 30 250,77грн., у позивача виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості, проте позивач звернувся до суду з позовною заявою лише в липні 2021 року.

Про обізнаність позивача про наявність боргу свідчать додані відповідачем до відзиву копії Єдиних рахунків за надані житлово-комунальні та інші послуги станом на лютий 2018 року та станом на березень 2018 року.

Адже, станом на 1 лютого 2018 року по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , заборгованість за комунальні послуги була зазначена в сумі 380,81 грн., проте про наявність боргу за газопостачання взагалі нічого зазначено не було.

Однак, станом на 01.03.2018 року по особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , вже рахувалася заборгованість за газопостачання в сумі 29 848,18 грн.

Позивачем було подано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, при цьому позивач посилався на те, що ТзОВ «Вінницягаз Збут» зверталося до Вінницького міського суду із заявою про видачу судового наказу. І на підставі поданої заяви Вінницьким міським судом Вінницької області 26.01.2021 року по справі №127/121/21 винесено судовий наказ.

В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2021 року за заявою ОСОБА_1 винесено ухвалу про скасування вищевказаного судового наказу.

Тому, позивач вважає, що факт звернення із заявою про видачу судового наказу, та подальше скасування судового наказу є підставою для поновлення позивачу трьох річного строку позовної давності.

Проте, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дане клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд виходить з того, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим. Поважними причинами пропущення строку позовної давності, встановлених в ст.257 ЦК України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності обставин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду саме з позовом про стягнення заборгованості.

Щодо посилання позивача на те, що він звертався із заявою про видачу судового наказу. То апеляційний суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, відповідно до якої подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення позивача до суду з даним позовом.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, досліджені докази та встановлені на їх підставі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання природного газу задоволенню не підлягають, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України ухвалив рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами та випливають із встановлених обставин, та визначив правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, внаслідок чого дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи скарги, належним чином не доведені, висновки суду не спростовані.

Отже, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницягаз Збут» залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська