КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 362/4102/20

номер провадження: 22-ц/824/349/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Гуля В.В., Оніщука М.І.,

за участю секретаря - Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шумило Наталії Миколаївни на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року у складі судді Кравченко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що на початку 2006 року ОСОБА_1 познайомилась з ОСОБА_2 . Позивачка вказувала, що на той час вона проживала в кімнаті АДРЕСА_4, площею 16,9 кв.м, у гуртожитку «Будівельник», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому перейменована на АДРЕСА_1 , де разом з нею проживали її неповнолітні діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказувала, шо у січні 2007 року відповідач ОСОБА_2 переїхав до неї у кімнату № НОМЕР_1 цього гуртожитку, де вони разом почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу. Зазначала, що на момент її спільного проживання з відповідачем, вона перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, який фактично розпався, але юридично розірвання шлюбу відбулось 16 квітні 2007 року після набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а відповідач в зареєстрованому шлюбі не перебував.

Вказувала, що у 2010 році в гуртожитку звільнилась кімната АДРЕСА_1, яку адміністрація гуртожитку запропонувала їм для проживання, в якій вона разом з відповідачем зробили ремонт та стали в ній проживати, а її діти залишились проживати в кімнаті АДРЕСА_4 цього гуртожитку. Зазначала, що у грудні 2013 року комунальне підприємство «Васильківське будівельно-монтажне управління № 40, яке було власником кімнати № НОМЕР_2 у гуртожитку, запропонувало їм купити вказану кімнату. Оскільки позивачка вже мала кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку, а відповідач з 2011 року був зареєстрований в кімнаті № НОМЕР_2 у цьому гуртожитку, то вони вирішили оформити купівлю-продаж кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку на відповідача. Зазначала, що 10 грудня 2013 року був укладений договір купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку з відповідачем. Позивачка вказувала, що вона сама збирала документи для оформлення спірної кімнати та сплатила за неї кошти.

Зазначала, що за час їх спільного проживання без реєстрації шлюбу ними за спільні кошти було придбано також рухоме майно, а саме, 26 квітня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»), та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № на суму 30 178 доларів США для придбання транспортного засобу марки А-09202, модель «Богдан», 2007 року випуску, тип ТЗ автобус-D, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_3 , який було придбано на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу. 15 травня 2008 року ними був придбаний автомобіль марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , також в кредит, що підтверджується довідкою АТ «УкрСиббанк» від 08 липня 2013 року, відповідно до якої станом на 2013 рік кредитні кошти за усіма обов`язковими платежами по кредитам, які отримані для придбання вказаних вище транспортних засобів виплачені і заборгованості відповідача перед банком не має.

Зазначала, що 08 грудня 2015 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 519.

Вказувала, що той факт, що з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року вони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, несли спільні витрати, купували майно для спільного користування, окрім наведених вище доказів, також підтверджується світлинами, на яких вони зображені разом, даними заявки на отримання кредиту в банку у березні 2007 року, в якій відповідач поряд зі своїми номерами телефону вказав і її номер телефону, а також відповідач вказав її номер телефону на рекламній візитці про надання послуг по перевезенню вказаним вище автобусом. Зазначала, що у вказаний період вони мали спільний бюджет, разом несли витрати на придбання спірної кімнати в гуртожитку, її ремонт та утримання, спільно сплачували кошти за кредитними договорами, несли інші витрати.

Зазначала, що на початку червня 2020 року через погіршення сімейних відносин з відповідачем вона змушена була переїхати проживати до своїх батьків, а 19 червня 2020 року вони подали заяву про розірвання шлюбу до Васильківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ).

Вказувала, що їй стало відомо про те, що 22 липня 2020 року, тобто, коли вона з відповідачем фактично не проживали разом, не вели спільний побут та не мали спільного бюджету, а також після подання заяви про розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 подарував спірну кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку своєму братові ОСОБА_5 . В подальшому позивачка дізналась, що відповідач перереєстрував транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , на третю особу, не повідомивши її про це. Також позивачка зазначала, що їй не відома доля спільного їх автомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 .

На думку позивачки вказані вище дії відповідача порушують її майнові права на спільне сумісне майно сторін у справі. Оскільки відповідач без її згоди та відому після припинення з нею шлюбних відносин відчужив спірну кімнату в гуртожитку, позивачка вважала, що вона має право на грошову компенсацію від вартості 1/2 частини спірної кімнати, виходячи з офіційної оцінки, проведеної на момент подачі позовної заяви до суду. Вказувала, що вказані вище транспортні засоби є фактично неподільним майном, що унеможливлює їх спільне використання сторонами, вона не має прав на керування ними, а тому вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини вартості спірних транспортних засобів.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року;

визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : кімнату № НОМЕР_2 гуртожитку «Будівельник», площею 16,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .;транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», 2007 року випуску, колір жовтий, тип ТЗ автобус-D, д.н.з. НОМЕР_3 .; автомобіль марки «ВАЗ 21703», кузов НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_4 .;

в порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй 1/2 частину спільного майна подружжя у розмірі 233 800 грн 00 коп.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, який позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду даної справи відповідач визнав факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства в період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року. Вказаний факт підтверджується наданими позивачкою суду письмовими доказами та показами свідків. Вказує, що відповідач у суді першої інстанції не заперечував факт придбання сторонами спірного майна, проте заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації за належну позивачці 1/2 частину спільного майна подружжя в сумі 233 800 грн 00 коп., посилаючись на те, що під час шлюбу ним було набуто у власність дві кімнати у гуртожитку, а саме, кімнату № НОМЕР_2 та кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку «Будівельник». Право власності на кімнату № НОМЕР_1 було оформлено на позивачку, а на відповідача було оформлено право власності на кімнату № НОМЕР_2 . Так як позивачка відчужила кімнату № НОМЕР_1 , відповідач вважав, що він має право розпорядитись кімнатою АДРЕСА_1 без відома та погодження з позивачкою, і що такий умовний поділ майна між сторонами відбувся ще під час їх перебування у шлюбі. Однак, позивачка не погоджується з такими запереченнями відповідача, оскільки вона разом з її неповнолітніми дітьми вселилась до кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку ще у 2003 році, тобто, до знайомства з відповідачем, і у неї виникло право користування цією кімнатою, а відповідач не мав будь-якого відношення до отримання позивачкою кімнати АДРЕСА_4 у гуртожитку.

Вказує, що спірні транспортні засоби були придбані сторонами за кредитні кошти під час перебування їх у фактичних шлюбних відносинах, і ці кредитні кошти вони в подальшому спільно повертали. Зазначає, що заперечуючи у суді першої інстанції проти стягнення грошової компенсації за рухоме майно, відповідач обґрунтував свої заперечення, зокрема, тим що, транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , був проданий ним під час їх шлюбу, про що позивачка знала. Вказує, що позивачка не погоджується із запереченнями відповідача, оскільки відповідач вказаний транспортний засіб переоформив 29 січня 2020 року на ОСОБА_6 , тоді як позивачка з 22 січня 2020 року по 19 лютого 2020 року перебувала на стаціонарному лікуванні в ДУ «Національний інститут хірургії та трансплантології імені О.О. Шалімова». У зв`язку з цим позивачці не було відомо про відчуження відповідачем вказаного транспортного засобу і згоди на його відчуження вона не надавала. Крім того, транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 після його переоформлення тривалий час був у володінні сторін, тобто фактичної його передачі новому власнику не відбулось, через що позивачка не знала про його фактичне відчуження, за яку вартість та на які цілі використані грошові кошти від його продажу. Вказує, що відповідач володіє легковим автомобілем марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , а позивачка не має можливості ним користуватись.

Зазначає, що відповідач, ставлячи під сумнів надані позивачкою висновки про вартість спірного нерухомого та рухомого майна, доказів на їх спростування суду не надав.

Також вказує, що доказом факту ведення сторонами спільного господарства та бюджету є надані позивачкою суду першої інстанції копії договорів від 09 січні 2010 року, з яких вбачається, що вона отримала кредит та за кредитні кошти придбала металопластикові конструкції для кімнати АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу.

Зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка надала згоду на отримання грошової компенсації за належну її частку у спільному майні, вона обрала саме такий спосіб захисту її порушеного права, оскільки немає сенсу просити суд виділити їй 1/2 частину спірного майна, так як відповідач більшу частину майна без її відома та згоди переоформив на третіх осіб, а транспортний засіб, що залишився у володінні та користуванні відповідача, є неподільним.

Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року, суд першої інстанції виходив із недоведеності вказаних позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини спільного майна, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не довела факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року, то набуте у цей період відповідачем майно, а саме, кімната № НОМЕР_2 в гуртожитку «Будівельник», транспортний засіб марки «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 та транспортний засіб марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 ., не є об`єктами спільної сумісної власності сторін у справі.

Однак із вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи такого.

По справі встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 (до одруження з відповідачем ОСОБА_2 мала прізвище - ОСОБА_1 з 04 лютого 2004 року до 22 листопада 2018 року була зареєстрована та проживала в кімнаті АДРЕСА_4, площею 16,9 кв.м,у гуртожитку «Будівельник», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому перейменована на АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого 24 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 Васильківським РВ УДМС України в Київській області (а.с.14-15).

Разом з позивачкою у кімнаті № НОМЕР_1 в гуртожитку «Будівельник» проживали її неповнолітні діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується тимчасовим ордером на жилу площу в гуртожитку АДРЕСА_4, виданого на підставі договору оренди від 01 грудня 2003 року, укладеного між КП Васильківське будівельно-монтажне управління №40 та позивачкою. (а.с.146-147).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05 квітня 2007 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 . Вказане рішення суду набрало законної сили 16 квітня 2007 року (а.с. 45, т.1).

08 грудня 2015 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб, актовий запис № 519, після реєстрації якого прізвище « ОСОБА_1 » змінено на « ОСОБА_1 », що засвідчено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 від 08 грудня 2015 року (а.с. 46, т.1).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2020 року, яке набрало законної сили 18 січня 2021 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. |

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року АДРЕСА_1-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України встановлено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства; наявності у сторін спільного бюджету; проведення спільних витрат; придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, потрібно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Сам факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на частину майна за кожною із сторін.

З наведеного вище положення про осіб, які складають сім`ю випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

На підтвердження позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року позивачка надала суду першої інстанції квитанції до прибуткового касового ордера, які виписані на сторін, про сплату комунальних послуг ОК «Будівельник» за кімнати АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , договір №750 від 09 січня 2010 року, укладений між СПД ОСОБА_11 та позивачкою на поставку конструкції з металопластику та виконання робіт у кімнаті АДРЕСА_1 в гуртожитку, договір кредиту №136 від 09 січня 2010 року, укладений між СПД ОСОБА_11 та позивачкою,договір купівлі-продажу кімнати в гуртожитку від 10 грудня 2013 року, копію технічного паспорту на кімнату АДРЕСА_1 , заяву ОСОБА_2 на отримання кредиту в АТ «УкрСиббанк» від 19 березня 2007 року, договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № від 26 квітня 2007 року, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу №01/15/08 від 15 травня 2008 року, укладений між Фірма ТОВ «Сапсан» та ОСОБА_2 , світлини, квитки на потяг. Також позивачка вказувала, що факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року підтверджується показами свідків.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав той факт, що він спільно проживав з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 16 квітня 2007 року до 08 грудня 2015 року і судом не встановлено підстав для сумнівів у достовірності цих обставин, добровільності їх визнання, а тому ця обставина не підлягає доказуванню в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України.

Водночас, відповідач не визнав факт ведення спільного з позивачкою господарства та бюджету, а лише зазначив, що у вказаний вище період допомагав позивачці, оскільки він мав стабільний дохід, а позивачка отримувала невелику заробітну платню та утримувала двох малолітніх дітей.

Із наданих позивачкою ОСОБА_1 світлин видно, що вона та ОСОБА_2 були близькими людьми, ОСОБА_2 був присутнім під час важливих подій у житті ОСОБА_1 (а.с.36-41, т.1)

Згідно доданих до позову квитків на потяг ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і її діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом подорожували. При цьому, під час розгляду справи відповідач не заперечував того, що надані ОСОБА_1 світлини та квитки на потяг стосуються періоду часу з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року (а.с.42, т.1).

Також з матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2007 року ОСОБА_2 подав до АТ «УкрСиббанк» заявку на отримання кредиту для придбання нового автобуса «Богдан» з метою перевезення пасажирів (а.с.43-44, т.1), в якій в якості контактного номеру телефону зазначив свій номер телефону та номер телефону ОСОБА_1 , що не ним не заперечувалось.

26 квітня 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № на суму 30 178 доларів США для купівлі транспортного засобу марки А-09202, модель «Богдан», 2007 року випуску, колір жовтий, тип ТЗ автобус-D, д.н.з. НОМЕР_3 (а.с.17-18, т.1).

Установлено, що придбаний за ці кредитні кошти транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , використовувався ОСОБА_2 з метою перевезення пасажирів та на відповідній рекламній візитівці він в якості контактного номеру телефону зазначив свій номер телефону та номер телефону ОСОБА_1 , що не ним не заперечувалось.

Із наданих ОСОБА_1 квитанції до прибуткового касового ордера видно, що з 2010 року сторони сплачували комунальні послуги ОК «Будівельник» за кімнати АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 (а.с.28-32, т.1).

Згідно договору №750 від 09 січня 2010 року, укладеного між СПД ОСОБА_11 та позивачкою, ОСОБА_1 замовила поставку конструкції з металопластику та виконання робіт у кімнаті АДРЕСА_1 (а.с.33-34, т.1) та сплатила за це грошові кошти, що свідчить про факт участі позивачки в ремонті і утриманні цієї кімнати та факту ведення сторонами спільного господарства.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_3 , який є сином позивачки, пояснив що він, його сестра та мати проживали в гуртожитку з 2003 року. В 2006 році його мати познайомила його з відповідачем, якого ОСОБА_3 вважав вітчимом. В кінці 2006-2007 років вони проживала в селі, а потім відповідач почав проживати разом з ними в гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_4 у місті Василькові. Пізніше вони проживали у двох кімнатах гуртожитку, а саме, в кімнаті АДРЕСА_1, проживали він та його сестра, а в кімнаті АДРЕСА_4 була кухня, душова і там проживали мати (позивака) з вітчимом (відповідач).

Свідок ОСОБА_12 , який є зятем позивачки, показав, що відповідач з`явився в їх родині у 2006 році. Сторони почали проживати разом у гуртожитку. Про придбання сторонами автобуса та автомобіля в кредит він знає зі слів останніх, які розповідали під час спільних святкувань. Для купівлі автобуса сторони позичили у нього близько 2 000 доларів США, які потім віддали. Також сторони позичали гроші у тещі для купівлі автомобіля «Лада». Про купівлю кімнат у гуртожитку йому нічого не відомо. Сторони проживали разом, разом купували меблі, бойлер, пральну машину, душову кабіну, телевізор.

Допитана свідок ОСОБА_13 , яка була сусідкою сторін у справі, пояснила, що позивачка з дітьми та першим чоловіком постійно проживали у гуртожитку в різних кімнатах. Потім прийшов жити до гуртожитку відповідач. Точних дат вона не пам`ятає. В кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку сторони робили ремонт, провели воду, потім у них з`явилися дві машини. Сторони проживали разом в кімнаті АДРЕСА_1, а потім відповідач жив там сам. ОСОБА_9 постійно працював на автобусі. Як сторони набули право власності на кімнати, вона не знає.

Свідок ОСОБА_5 , який є рідним братом відповідача, суду показав, що відповідач у 2007 році придбав автобус «Богдан» за кошти, що були отримані ним з продажу власного житлового будинку і які останній в 2004 році позичив брату. А саме, в 2004 році відповідач надав йому 14 000 доларів США для придбання мікроавтобуса. Кошти він віддав відповідачу частинами в 2007 році: спочатку 6 000 доларів США, а потім ще 8 000 доларів США. Пізніше сторони придбали автомобіль «Лада». Кімнату брат придбав не в шлюбі, позивачка при оформленні договору-купівлі присутня не була. Потім відповідач подарувала йому спірну кімнату, як компенсацію за частину квартири, що була отримана ними у спадок після смерті батька.

Відповідно до приписів ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши наявні у матеріалах справи як письмові докази, так і покази свідків у їх сукупності та приймаючи до уваги ту обставину, що у суді першої інстанції ОСОБА_2 визнав той факт, що він спільно проживав з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 16 квітня 2007 року до 08 грудня 2015 року, колегія суддів приходить до висновку про доведеність того факту, що у вказаний вище період між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були усталені відносини притаманні подружжю, що полягало у спільному проживанні, спільному бюджеті, веденні спільного господарства, спільній участі у забезпеченні життєдіяльності сім`ї тощо.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону, правових висновків Верховного Суду та фактичних обставин справи, належними чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_15 у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року за їх недоведеністю.

Враховуючи, що суд першої інстанції пов`язував свій висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання набутого сторонами у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини спільного майна із тим, що позивачка не довела сам факт спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у цей період, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції необґрунтованим з наведених вище підстав.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання набутого сторонами у період з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини спільного майна, колегія суддів виходить із такого.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/7714/16, у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/14-ц, у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 127/830/17.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1-2 ст.71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Частина 4 ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин 4 та 5 ст.71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2 та 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, що 26 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № на суму 30 178 доларів США для купівлі транспортного засобу: автомобіля марки А-09202, модель «Богдан», 2007 року випуску, колір жовтий, тип ТЗ автобус-D, д.н.з. НОМЕР_3 .

Установлено та не заперечується сторонами, що після укладення цього кредитного договору ОСОБА_2 був придбаний та переданий в заставу банку вказаний вище автомобіль марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 .

Також 15 травня 2008 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №01/15/05/08 придбав автомобіль марки «ВАЗ 21703», кузов НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_4 .

Крім того, 10 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку ОСОБА_2 став власником кімнати № НОМЕР_2 , площею 16,9 кв.м, вгуртожитку «Будівельник», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що кімната № НОМЕР_2 у гуртожитку «Будівельник», транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 та автомобіль марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , придбані ОСОБА_2 під час його спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , а тому це майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання вказаного вище майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення із ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного майна, колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2020 року, тобто під час перебування ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, відповідач ОСОБА_2 (комітент) уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Трансмехбуд-2015» (комісіонер) договір комісії №7221/20/008900, за умовами якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну виплату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або два правочинів щодо продажу транспортного засобу марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , який зареєстрований за власником транспортного засобу 21 квітня 2007 року, за ціною, узгодженої сторонами, а саме, 10 000 грн 00 коп. (а.с.125-126, т.1).

Того ж дня, тобто 29 січня 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмехбуд-2015» на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7221/20/008900 продало транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_6 за 10 000 грн 00 коп.(а.с.121-122, т.1)

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Враховуючи, що вказаний вище транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , був відчужений відповідачем під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, сторони не припинили фактичних шлюбних відносин, а позивачка ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів того, що отримані відповідачем ОСОБА_2 грошові кошти від продажу цього транспортного засобу використані не в інтересах сім`ї, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки А-09202, модель «Богдан», д.н.з. НОМЕР_3 , а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, по справі встановлено та не заперечується сторонами, що з червня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не проживали разом, не вели спільний побут та не мали спільного бюджету, а 19 червня 2020 року подали заяву про розірвання шлюбу.

22 липня 2020 року, тобто після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування кімнати у гуртожитку, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського міськрайонного нотаріального округу Бобковою І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 773, подарував кімнату № НОМЕР_2 , площею 16,9 кв.м, у гуртожитку « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , своєму братові ОСОБА_5 (а.с.107-108, т.1).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що позивачка ОСОБА_1 після припинення фактичних шлюбних відносин надавала своєму чоловіку ОСОБА_2 згоду на безоплатне відчуження вказаної вище кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку, яка належала сторонам на праві спільної сумісної власності. Отже цей договір дарування кімнати № НОМЕР_2 у гуртожитку не може вважатися вчиненим в інтересах сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Твердження ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву про те, що сторони добровільно вирішили питання про поділ кімнат у гуртожитку, оскільки колиОСОБА_15 10 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу кімнати в гуртожитку став власником кімнати № НОМЕР_2 в гуртожитку «Будівельник», то ОСОБА_1 також придбала кімнату АДРЕСА_4 у цьому ж гуртожитку, колегія суддів не приймає до уваги, так як кімната № НОМЕР_1 у гуртожитку «Будівельник» не є предметом спору у даній справі, а відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також встановлено, що придбаний сторонами під час фактичних шлюбних відносин автомобіль марки «ВАЗ 21703», кузов НОМЕР_5 , д.н.з. НОМЕР_4 , перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 , що ним не заперечувалось.

Отже враховуючи, що відповідач без згоди та відому позивачки, після припинення з нею фактичних шлюбних відносин, відчужив кімнату № НОМЕР_2 у гуртожитку «Будівельник»,а також приймаючи до уваги, що автомобіль марки «ВАЗ 21703» д.н.з. НОМЕР_4 , перебуває у володінні відповідача ОСОБА_2 та є фактично неподільним майном, що унеможливлює його спільне використання сторонами, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку «Будівельник» та 1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 .

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до яких, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

На підтвердження дійсної (ринкової) вартості кімнати АДРЕСА_1, площею 16,9 кв.м, у гуртожитку «Будівельник», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , позивачка ОСОБА_1 надала суду першої інстанції висновки про вартість майна, складені 05 серпня 2020 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_16 на замовлення ОСОБА_1 , згідно з якими оціночна вартість вказаної вище кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку становить 197 00 грн 00 коп. (1/2 складає 98 500 грн 00 коп.), а оціночна вартість автомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , становить 114 00 грн 500 коп. (1/2 складає 57 250 грн 00 коп.) (а.с.57, 59, т.1 ).

Будь-яких доказів на підтвердження іншої вартості вказаної кімнати АДРЕСА_1 у гуртожиткута автомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , відповідач суду не надав, не містять таких доказів і матеріали справи.

Із клопотанням про призначення судової товарознавчої експертизи відповідач ОСОБА_2 до суду не звертався.

Тому апеляційний суд не приймає до уваги викладені ОСОБА_2 у відзиві на позов заперечення щодо наданих позивачкою висновків про вартість спірного майна.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні підлягають частковому задоволенню та в порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини кімнати АДРЕСА_1 у гуртожитку «Будівельник» у розмірі 98 500 грн 00 коп. та 1/2 частиниавтомобіля марки «ВАЗ 21703», д.н.з. НОМЕР_4 , у розмірі 57 250 грн 00 коп., що є гарантією справедливої сатисфакції позивачки у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю, з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 3 174 грн 80 коп., а за подання апеляційної скарги - 4 677 грн 61 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і частково задовольняє позовОСОБА_1 то понесені позивачкою витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь пропорційно до розміру позовних вимог, що становить 3 291 грн 43 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шумило Наталії Миколаївни - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є їх спільною сумісною власністю - задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період часу з 16 квітня 2007 року по 08 грудня 2015 року.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку «Будівельник», площею 16,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки А-09202, модель «Богдан», 2007 року випуску, колір жовтий, тип ТЗ автобус-D, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки «ВАЗ 21703», кузов НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_4 .

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості:

1/2 частини кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку «Будівельник», площею 16,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 98 500 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот) грн 00 коп.;

1/2 частини автомобіля марки «ВАЗ 21703», кузов НОМЕР_5 , державний номерний знак НОМЕР_4 , у розмірі 57 250 (п`ятдесят сім тисяч двісті п`ятдесят) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 291 грн 43 коп.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_9 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: