Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1061/21 Головуючий у 1-й інст. Лось Л. В.
Категорія 10 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 293/1061/21 за позовом ОСОБА_1 до Черняхівської селищної ради Житомирської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Лось Л.В. у смт Черняхові,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначила, що з жовтня 1993 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 , а з березня 2007 року - зареєстровані дві її доньки. З 1993 року по 2009 рік (до моменту руйнації житла) вона проживала у вказаному будинку та фактично є одноосібним господарем, до теперішнього часу постійно здійснює нагляд за цим будинком та використовує присадибну земельну ділянку та господарські будівлі.

Також вказала, що власниками нежитлового будинку АДРЕСА_1 згідно відомостей, що містяться у будинковій книзі були ОСОБА_4 ,1930 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , яка виїхала за межі України понад 50 років тому і втратила будь-які зв`язки з особами, які були зареєстровані і проживали у даному будинку. Разом із ОСОБА_5 у цьому будинку була зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_6 , яка є її бабусею. Пояснила, що перед виїздом за межі України співвласник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 28.05.1971 оформила на ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність, якою вона уповноважувала ОСОБА_6 вести справу щодо оформлення її спадкових прав на житловий будинок, яке залишилося після смерті її брата ОСОБА_4 . Однак будь-яких дій щодо оформлення спадкових прав згідно довіреності ОСОБА_6 не вчинила.

Зазначила, що з моменту її реєстрації у житловому будинку - з жовтня 1993 року ніхто із спадкоємців колишніх співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 не проживав і як спадщину ніхто не приймав і не проживає по даний час, що свідчить про відсутність спадкоємців вищевказаного нерухомого майна як за заповітом так і за законом.

Посилаючись на те, що вона відкрито володіє житловим будинком АДРЕСА_1 та не приховує факт знаходження цього майна у її володінні, її володіння майном є безперервним та не переривалось протягом всього строку набувальної давності, а також на те, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на вказаний житловий будинок, просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пилипчук П.П., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності зводяться до мотивів позовної заяви та незгоди із рішенням суду першої інстанції. Представник вважає доведеними підстави набуття права власності ОСОБА_1 на житловий будинок в порядку ст. 344 ЦК України.

Вказує, що до 2009 року ОСОБА_1 постійно проживала у спірному будинку до моменту його руйнації та непридатності будівлі до проживання в ній з малолітніми дітьми. Позивач продовжує до теперішнього часу бути фактичним господарем житлового будинку, здійснює догляд за ним та постійно обробляє присадибну земельну ділянку під городництво.

З моменту реєстрації позивача у житловому будинку з жовтня 1993 року ніхто із спадкоємців колишніх співвласників у житловому будинку АДРЕСА_1 взагалі не проживав і як спадщину ніхто не приймав і не проживає по теперішній час, що може свідчити про відсутність спадкоємців спірного нерухомого майна як за заповітом так і за законом. Про набуття права власності на вказаний житловий будинок та на присадибну земельну ділянку та реєстрацію цього права іншими особами або про власників та правонаступників на це нерухоме майно впродовж всього періоду проживання понад 20 років та догляду за будинком позивачу не було відомо. Вважає, що подані до суду першої інстанції докази в повній мірі підтверджують позовні вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 з 27.03.2001 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 11).

До складу членів сім`ї ОСОБА_1 входять: дочка ОСОБА_7 , 2006 р.н. та дочка ОСОБА_8 , 2005 р.н. (а.с. 12).

Діти позивача з 02.03.2007 по теперішній час також зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14, а.с. 21-22).

З Будинкової книги на спірне домоволодіння по АДРЕСА_2 вбачається, що його власниками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15,16).

28.05.1971 року ОСОБА_5 видане доручення на ім`я ОСОБА_6 , яким надавалось право довірителю оформити спадкові права ОСОБА_5 після смерті її брата ОСОБА_4 (а.с. 39).

Матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами становить 35,8 м.кв загальної площі та відповідно 21,4 м. кв. житлової площі (а.с. 23-26).

Судом першої інстанції із копій договорів страхування встановлено, що протягом з 1998 року по 2009 рік ОСОБА_6 ( у 1998) та позивач (у 2000,2003,2004,2005,2006,2007,2009) роках були страхувальниками спірного будинку.

Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 11.10.2021 повідомлено, що інформація про місце проживання ОСОБА_5 відсутня та зазначено, що листки вибуття зберігаються протягом 6 років (а.с. 134-135).

З Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру Черняхівської державної нотаріальної контори та Житомирського обласного державного нотаріального архіву видно, що інформація про спадкові справи, заведені до майна померлого ОСОБА_4 та майна ОСОБА_5 відсутня (а.с. 147-148,149-150,157-158).

На запит адвоката Пилипчука П.П. 10.11.2021 Державний архів Житомирської області повідомив про те, що документи паспортного відділу Черняхівського РВ УМВС у Житомирській області за 1971-1974 роки до Державного архіву не надходили, тому інформацію щодо ОСОБА_5 надати неможливо (а.с. 165).

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.82), ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.80), ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.41).

З пояснень свідка ОСОБА_10 встановлено, що ОСОБА_5 більш як 50 років тому виїхала за межі України. Зазначені обставини не заперечуються й позивачем.

Також до матеріалів справи долучено висновок про вартість майна житлового будинку АДРЕСА_1 від 11.10.2019, власниками якого зазначено ОСОБА_4 4/9ід. частки та ОСОБА_5 5/9 ід. частки (а.с.21).

У позовній заяві позивач вказує, що ніколи не приховувала факт перебування майна в її володінні, вважає цілком доведеним факт безперервного володіння майном, оскільки таке володіння не переривалось протягом усього строку набувальної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності, у той час як позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так згідно із частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено такі висновки щодо застосування інституту набувальної давності. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 по справі № 910/17274/17.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона постійно проживала у спірному житлі, відкрито і безперервно користувалася ним з 1993 року по 2009 рік, вживала заходи щодо збереження спірного будинку та господарських споруд, обробляла земельну ділянку по АДРЕСА_2 і продовжує користуватися майном до теперішнього часу.

При цьому зазначила, що їй було відомо про власників спірного житла, про що свідчать матеріали справи, а саме за даними Будинкової книги на спірне домоволодіння власниками майна були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15,16).

Так, позивач вселилась до спірного житла з дозволу своєї баби ОСОБА_6 , яка була зареєстрована у спірному будинку та уповноважена оформити спадкові права ОСОБА_5 (власника) після смерті її брата ОСОБА_4 (іншого співвласника) згідно нотаріально посвідченої довіреності від 28.05.1971 (а.с. 39).

У позовній заяві ОСОБА_1 як на підставу застосування положень ст. 344 ЦК України вказала, що за адресою спірного будинку ніхто із членів сім`ї або спадкоємців ОСОБА_4 ні разу не з`являвся, а ОСОБА_5 більше 50 років тому виїхала за межі України.

Проте, встановлені обставини справи свідчать, що позивач як на момент заволодіння так і увесь час користування спірним майном, була обізнана відносно того, що власниками житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в такому випадку не можна вважати володіння позивачем нерухомим майном добросовісним, оскільки позивач увесь час знала про те, що у неї відсутні правові підстави для заволодіння чужим майном як і відомо позивачу про власників такого майна.

Смерть ОСОБА_4 , а такої від`їзд ОСОБА_5 за межі країни, а також не оформлення спадкоємцями вищевказаних осіб права на спадщину не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним та добросовісним. До того ж за даними Будинкової книги ОСОБА_5 все ще є власником спірного майна.

Отже, позивач не довела, що на момент заволодіння чужим майном вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , тобто не довела добросовісності під час заволодіння спірним майном як однієї з умов для застосування ст. 344 Цивільного кодексу України.

Відсутність добросовісності звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.

Отже, встановивши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідним для набуття права власності за набувальною давністю, а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 з жовтня 1993 року зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_2 , а з 2007 року зареєстровані у вказаному будинку її діти, а також те, що до 2009 року вона з дітьми проживала у цьому будинку і до теперішнього часу обробляє присадибну земельну ділянку біля нього не є підставою для набуття права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

До того ж судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що фактично будинку не існує, він повністю зруйнований і відновити його неможливо, оскільки відсутні як фундамент так і стіни будинку, а відповідно до норм ст. 380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена із дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно- правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не розглянув та не врахував додані до позову документи, якими підтверджуються обставини, що позивач дійсно добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном житловим будинком АДРЕСА_2 протягом десяти років, що позивач є мешканцем будинку та фактично є одноосібним господарем, постійно здійснює нагляд за будинком та використовує присадибну земельну ділянку, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі обставини справи, надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів не бере до уваги посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції застосовані норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), оскільки таке спростовується мотивувальною частиною рішення суду.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що відсутність будь-якої правової підстави на якій ґрунтується законне право володіння нерухомим майном позивача є підставою для застосування інституту набувальної давності також не може бути враховано апеляційним судом, оскільки вказані доводи спростовуються встановленими фактичними обставини справи.

Врахування та спростування інших доводів апеляційної скарги знайшло відображення в мотивувальній частині судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникли в застосуванні норм матеріального та процесуального законодавства до спірних правовідносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.04.2022.

Головуючий Судді