Ухвала

Іменем України

31 березня 2022 року

місто Київ

справа № 760/18365/20

провадження № 61-694ск22

Верховний Суд, діючи у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

учасник справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кравець Вадим Валентинович,

заінтересована особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

вирішуючи питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року, постановлену ОСОБА_2 , та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Коцюрби О. П., Білич І. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції скаржника

ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кравця В. В. (далі - приватний виконавець), у якій просила визнати його дії з накладення арешту на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 незаконними, зобов`язати зняти арешт з цієї квартири, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, видалити запис із спеціального розділу про державну реєстрацію обтяжень, ухвалити рішення про заборону продажу цієї квартири без відповідного рішення суду.

Вимоги скарги заявник обґрунтовувала тим, що 20 лютого 2020 року приватний виконавець на підставі постанови відкрив виконавче провадження № 61346247 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», заборгованості за кредитним договором у розмірі 191 265, 62 грн. У цьому виконавчому провадженні вона є боржником та відповідає всім належним їй майном.

ОСОБА_1 02 березня 2020 року звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії приватного виконавця, посилаючись на пропуск строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, проте ухвалою від 03 серпня 2020 року Солом`янський районний суд міста Києва у задоволенні скарги відмовив.

Заявник у поданій скарзі зазначила, що квартира АДРЕСА_1 , належна їй на праві власності, придбана не за рахунок кредитних коштів.

Під час ознайомлення з матеріалами справи 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 дізналася про ухвалення постанови приватного виконавця про накладення арешту на зазначене житло без права користування від 20 лютого 2020 року, а також про внесення відповідних записів до відповідного державного реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 лютого 2020 року № 51324237.

Заявник, не погодившись із цією постановою, звернулася до суду зі скаргою на незаконні дії приватного виконавця щодо накладення арешту на цю квартиру без відповідного судового рішення про звернення стягнення на іпотечне майно.

Отже, предметом оскарження є дії та рішення приватного виконавця з накладення арешту на належну заявнику на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , а також звернення стягнення на майно заявника, що полягає в його арешті, вилученні (списуванні коштів з рахунків) та примусовій реалізації, що передбачає виселення мешканців, яке здійснюється без відповідного рішення суду про звернення стягнення на житло.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 15 лютого 2021 року Солом`янський районний суд міста Києва у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що в діях приватного виконавця немає ознак неправомірності, а процедура зняття арешту з майна в судовому порядку, передбачена законом, визначає звернення до суд з відповідним позовом про зняття арешту з майна.

Постановою від 21 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції визнав, що приватний виконавець діяв у межах вимог Закону України «Про виконавче провадження», підставно здійснив опис майна боржника з накладенням арешту з метою виконання рішення суду без порушення прав боржника.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію виконанням. А тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 12 січня 2022 року, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Скаржник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про долучення та дослідження доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема довідки Міністерства юстиції України від 16 грудня 2020 року, у якій встановлено факт порушення приватним виконавцем законодавства щодо порядку відкриття виконавчого провадження, тож виконавче провадження відкрито за заявою особи без належного підтвердження її повноважень.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2022 року справу № 760/18365/20 призначено судді-доповідачеві Погрібному С. О.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Від ОСОБА_1 08 лютого 2022 року надійшли документи на усунення недоліків касаційної скарги.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Здійснивши аналіз змісту поданої касаційної скарги, доданих документів, а також оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків про їх незаконність та неправильність. Викладений висновок Суд зробив з врахуванням такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням від 07 грудня 2016 року Апеляційний суд міста Києва позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнив, стягнув солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» () заборгованість за кредитним договором №2606/0808/55/009 від 06 серпня 2008 року станом на 05 листопада 2015 року, на загальну суму 191 265, 62 грн. Це рішення набрало законної сили та не скасоване.

Суди встановили, що 20 лютого 2020 року приватний виконавець на підставі постанови відкрив виконавче провадження № 61346247 з примусового виконання рішення Солом`янського районного суду міста Києва за виконавчим листом від 30 січня 2017 року № 646/15238/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 2606/0808/55009 у розмірі 191 265, 62 грн.

В подальшому, 20 лютого 2020 року приватний виконавець здійснив опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , квартири АДРЕСА_1 .

25 лютого 2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі постанови приватного виконавця від 20 лютого 2020 року про накладення арешту здійснена державна реєстрація обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; предмет обтяження: все нерухоме майно в межах звернення стягнення.

Право, застосоване судом

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (частина перша статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна (частина четверта статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

За правилом частин першої та другої статті 56 наведеного Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Отже, наведені норми Закону (пункт 2 частини четвертої статті 4 та пункт 5 частини першої статті 39) визначають випадки, в залежності від яких виконавець повертає виконавчий документ стягувачу або закінчує виконавче провадження.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. Відповідно до частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Враховуючи встановлені обставини, суди правомірно встановили, що скаржник є солідарним боржником у відкритому виконавчому провадженні, з якої у примусовому порядку стягується певна сума заборгованості на підставі рішення суду.

Заявник є поручителем боржника у кредитному зобов`язанні, яке не виконане позичальником своєчасно та належним чином, через що сума заборгованості стягнута рішенням суду солідарно з позичальника та його поручителя. Відповідне рішення суду набрало законної сили та щодо нього розпочато виконавче провадження, правомірність відкриття якого оцінювалася в іншому судовому провадженні за скаргою тієї самої заявниці.

Під час розгляду скарги в цьому судовому провадженні заявник не навела правомірних доводів на обґрунтування того, що згадані рішення приватного виконавця з накладення арешту на належне їй майно є безпідставними, необґрунтованими або прийняті з порушенням з порушенням встановленої законом процедури.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про долучення до матеріалів справи довідки Міністерства юстиції України від 16 грудня 2020 року, яка була складена за результатами проведеної позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця, Верховний Суд виходить з предмету та меж оскарження з врахуванням таких міркувань.

Так, ОСОБА_1 , зазначаючи підстави касаційного оскарження ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанови Київського районного суду від 21 жовтня 2021 року, посилалася на безпідставну відмову у задоволенні її клопотання про долучення та дослідження доказів, при цьому не врахувала, що зазначене питання не входить у предмет оскарження, тому не може бути підставою оскарження судових рішень у цьому судовому провадженні.

Відповідно до інформації, зазначеної у згаданій довідці, предметом перевірки були порушені у зверненні ОСОБА_1 від 25 серпня 2020 року питання щодо накладення арешту на належне їй майно. За результатами проведеної перевірки таких порушень не встановлено.

Оцінюючи доводи заявниці про неправомірне звернення стягнення на її єдине житло для подальшої його реалізації з метою погашення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд визнає їх такими, що не заслуговують на врахування, оскільки посилання на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для арешту такого майна приватним виконавцем. У згаданій довідці зазначено, що це нерухоме майно не було передано на примусову реалізацію.

Суд виходить з того, що арешт майна боржника є тимчасовим обмежувальним заходом, який не спрямований як такий на позбавлення права власності та обмеження користування арештованим майном. Арешт та опис майна не позбавляють особу повноважень користуватися житлом за його основним призначення. Такі діє спрямовані на запобігання можливому розпорядженню боржником своїм майном у разі, якщо існує невиконане судове рішення про стягнення певної заборгованості зі сторони виконавчого провадження, виконавчий лист в якому не виконано у добровільному порядку. Тож це є правомірним обмеженням прав та інтересів особи з метою унеможливлення порушення прав та інтересів іншого учасника цивільного обороту, який є стягувачем у такому виконавчому провадженні.

Інші доводи та вимоги, викладені у касаційній скарзі заявником, містять вимогу про переоцінку доказів судом касаційної інстанції, що перебуває поза межи повноважень цієї судової інстанції, а так само виходять за межі цього судового розгляду, або ґрунтуються на помилковому тлумаченні заявником змісту норм матеріального та/або процесуального права.

Зробивши висновок про те, що в цілому оскаржувані судові рішення є правомірними та обґрунтованими, водночас Верховний Суд погоджується з тим, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що законом передбачена процедура зняття арешту з майна в судовому порядку виключно шляхом звернення до суду з відповідним позовом про зняття арешту з майна.

Також помилковим є посилання судів на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, відповідно до якого рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію; а тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Зазначений правовий висновок викладений у справі за інших правових та фактичних обставин і не є релевантним для вирішення цього спору, оскільки предметом оскарження є не рішення державного реєстратора як таке, а постанова виконавця про арешт майна боржника.

Незважаючи на помилковість викладених висновків у згаданій частині мотивування постановлених рішень, це в цілому не призвело до неправильного вирішення справи судом та з`ясування питання по суті.

За наведених обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що в діях приватного виконавця відсутні ознаки неправомірності.

Отже, встановивши, що матеріали справи не містять доказів неправомірності дій чи незаконності рішення приватного виконавця щодо накладення арешту на квартиру ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій підставно відмовили у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає за доцільне та правомірне зробити висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанови Київського районного суду від 21 жовтня 2021 року є очевидно необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 15 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кравця Вадима Валентиновича, заінтересована особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», у справі № 646/15238/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник