ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1099/22 Справа № 212/1077/20 Суддя у 1-й інстанції - Борис О.Н. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/1077/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги «Дніпропетровської обласної ради»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2021 року, яке ухвалене суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 листопада 2021 року, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» (далі - КП «КБЛНПД» ДОР») про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 2005 року працювала у відповідача на посаді сестри медичної відділення обов`язкових профілактичних наркологічних оглядів (далі - відділення ОПНО).

30 жовтня 2019 року позивачка отримала повідомлення про скорочення штату та пропозицію перевестись до іншого відділення лікарні.

19 грудня 2019 року позивачка написала заяву про переведення в диспансерне відділення № 2 лікарні та цього ж дня було видано наказ про її переведення за № 360.

Разом з тим, 23 грудня 2019 року позивачкою було подано заяву про відкликання її згоди на переведення до диспансерного відділення № 2 з причин створення на неї адміністрацією психологічного тиску та юридичної необізнаності щодо наявності в неї переважного права на залишенні на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, у зв`язку з чим вона не погоджується із наказом закладу від 19 грудня 2019 року за № 360-ос.

14 січня 2020 року позивачка написала заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

27 січня 2020 року КП «КБЛНПД» ДОР» було видано наказ № 25-ос про її звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивачка не погоджується із наказом закладу від 27 січня 2020 року № 25-ос про її звільнення, оскільки нею заява про звільнення була написана під психологічним тиском та 23 січня 2020 року позивачкою було подано до адміністрації закладу заяву, у якій вона виявила бажання відкликати власну заяву про звільнення за угодою сторін. 27 січня 2020 року вона повторно подала аналогічну заяву адміністрації закладу про відкликання власної згоди на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На підставі викладеного, позивачка просила суд: скасувати наказ № 360 від 19 грудня 2019 року про її переведення на посаду сестри медичної поліклініки (дільнича) диспансерного відділення № 2; скасувати наказ № 25-ос від 27 січня 2020 року про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити її на посаді сестри медичної відділення ОПНО КП «КБЛНПД» ДОР»; стягнути з КП «КБЛНПД» ДОР» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 січня 2020 року по день ухвалення рішення по справі та вирішити питання про судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема, понесених при поданні заяви про забезпечення доказів у сумі 420,40 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, судом не було надано оцінку доводам позивачки про незаконність її переведення та не взято до уваги, що, згідно положень ч. 6 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», перетворення юридичної особи вважається завершеним з дати державної реєстрації новоутвореної юридичної особи, й такою датою, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, є 18.06.2019 року. Також, зазначає, що судом не було надано оцінки її доводи щодо порушення порядку затвердження нового штатного розпису, а тому на момент її переведення фактично не відбулося скорочення посади. Також, судом не було враховано, що позивачка відкликала 23.12.2019 року свою заяву про переведення від 19.12.2019 року до внесення у її трудову книжку запису про переведення, а тому її переведення на підставі такої заяви є незаконним.

Позивачка наполягає на тому, що заяву про звільнення за згодою сторін вона написала під тиском, що підтверджується звукозаписом, який вона долучала до відповіді на відзив, де чути як начальник відділу кадрів ОСОБА_2 схиляє її до написання заяви про звільнення за згодою сторін, шляхом введення в оману та надання недостовірної інформації. 27.01.2020 року, тобто в останній робочий день, до ознайомлення з наказом про звільнення, позивачка відкликала свою заяву про звільнення, однак у відділі кадрів відмовилися реєструвати таку заяву, у зв`язку з чим вона була вимушена направити заяву експрес-доставкою, про що повідомила начальника відділу кадрів.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача КП «КБЛНПД» ДОР» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника КП «КБЛНПД» ДОР» - Коваленко С.І., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2019 року Комунальне підприємство Криворізький психоневрологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради реорганізовано у КП «КБЛНПД» ДОР» та, на підставі рішення Дніпровської обласної ради від 13.12.2019 року, КП «КПНД» ДОР» змінено назву на КП «КБЛНПД» ДОР», про що 11.01.2020 року було внесено запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с. 33-43, 76).

30 вересня 2019 року адміністрацією КП «КПНД» ДОР» було направлено в профспілковий комітет КП «КПНД» ДОР» повідомлення про заплановане скорочення штатних одиниць, зокрема, 3 сестер медичних відділення ОПНО (т.1 а.с. 65-66).

Профспілковим комітетом КП «КПНД» ДОР» надано згоду на скорочення штату, зокрема, 3 сестер медичних відділення ОПНО. Зазначено про необхідність працевлаштування ОСОБА_1 за її бажанням, оскільки остання є одинокою матір`ю 2-х дітей віком до 14 років (т.1 а.с. 67).

Наказом КП «КПНД» ДОР» від 31 жовтня 2019 року внесено зміни до штатного розпису підприємства з 01.01.2020 року, зокрема, виведено зі штатного розпису 3 ставки сестри медичної ОПНО. За штатним розписом на 01.01.2020 року у відділенні ОПНО обліковується 0,25 посади сестри медичної (т.1 а.с. 104-105).

31 жовтня 2019 року адміністрацією медичного закладу повідомлено ОСОБА_1 про скорочення штату відділення ОПНО, яке відбудеться 31.12.2019 року. Одночасно запропоновано ОСОБА_1 , в термін до 30.12.2019 року, ознайомитись з вакантними посадами та подати заяву до відділу кадрів щодо переведення (т.1 а.с. 19, 68).

31 жовтня 2019 року адміністрацією КП «КПНД» ДОР» складено Акт про те, що в повідомленні про вивільнення від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , останньою було зазначено дату ознайомлення 30.10.2019 року. ОСОБА_1 відмовилась виправляти описку (т.1 а.с. 187).

Адміністрацією КП «КПНД» ДОР» було запропоновано 33 вакантні посади ОСОБА_1 та остання погодилась на переведення на посаду сестри медичної поліклініки (дільнича) Диспансерного відділення № 2 (т.1 а.с. 89).

01 листопада 2019 року ОСОБА_1 подано до адміністрації заяву про залишення її на посаді сестри медичної ОПНО (т.1 а.с. 20).

ОСОБА_1 скористалась своїм правом на переведення на іншу роботу в цьому ж підприємстві та 19 грудня 2019 року надала адміністрації КП «КПНД» ДОР» заяву про переведення її на посаду сестри медичної поліклініки (дільнична) Диспансерного відділення №2 з 02 січня 2020 року (т.1 а.с. 70).

Наказом № 360ос від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду сестри медичної поліклініки (дільнична) диспансерного відділення № 2 з 02 січня 2020 року (т.1 а.с. 71).

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 надала адміністрації КП «КПНД» ДОР» заяву про згоду тимчасово виконувати обов`язки сестри старшої медичної відділення ОПНО на період листа непрацездатності ОСОБА_3 з 02.01.2020 року (т.1 а.с. 72).

Наказом № 316з від 19 грудня 2019 року, на період листа непрацездатності сестри медичної старшої відділення ОПНО ОСОБА_3 та у зв`язку з виробничою необхідністю, тимчасово, з 02.01.2019 року призначено виконуючою обов`язки сестри медичної старшої відділення ОПНО сестру медичну (дільничу) диспансерного відділення № 2 ОСОБА_1 (т.1 а.с. 21,73).

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву адміністрації про тимчасове переведення в диспансерне відділення №2 на посаду сестри медичної (дільничої), та залишити її продовжувати виконувати обов`язки старшої медичної сестри відділення ОПНО з 02.01.2020 року на період непрацездатності ОСОБА_4 , з подальшим звільненням за скороченням штату (т.1 а.с. 22).

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву адміністрації про те, що остання просить вважати недійсною її заяву про переведення у диспансерне відділення № 2 від 19 грудня 2019 року, оскільки вона була написана нею під психологічним тиском (т.1 а.с. 24).

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 ознайомилась із посадовою інструкцією сестри медичної старшої відділення ОПНО (т.1 а.с. 106-109).

Наказом № 3з від 2 січня 2020 року було внесено зміни до наказу № 316з від 19.12.2019 року в зв`язку з листом непрацездатності виконуючої обов`язки сестри медичної старшої відділення ОПНО ОСОБА_1 , тимчасово, з 02.01.2020 року призначено виконуючою обов`язки сестри медичної старшої відділення ОПНО на період листа непрацездатності сестри медичної старшої ОСОБА_3 сестру медичну поліклініки (дільничу) диспансерного відділення № 1 ОСОБА_5 (т.1 а.с. 99).

14 січня 2020 року від сестри медичної поліклініки дільничної ОСОБА_1 надійшла заява до адміністрації КП «КБЛНПД» ДОР» про звільнення її за згодою сторін з 27 січня 2020 року (т.1 а.с. 74).

14 січня 2020 року ОСОБА_1 подано заяву адміністрації про звільнення у зв`язку із скороченням штату відділення ОПНО та відсторонення від виконання обов`язків старшої медсестри відділення ОПНО з 14.01.2020 року. Від переводу в будь-який інший структурний підрозділ диспансеру ОСОБА_1 відмовляється з причини створення нестерпних умов для роботи внаслідок психологічного тиску на неї (т.1 а.с. 25).

17 січня 2020 року адміністрацією було надано ОСОБА_1 відповідь за № 335 на заяву від 14.01.2020 року, згідно якої повідомлено про те, що на підставі наказу по закладу № 316з від 19.12.2019 року, ОСОБА_1 було призначено виконуючою обов`язки сестри медичної старшої відділення ОПНО тимчасово на період листа непрацездатності сестри медичної старшої ОСОБА_3 в зв`язку з тим, що 02.01.2020 року ОСОБА_1 повідомила завідувача відділення ОПНО ОСОБА_6 про перебування на лікарняному за листком непрацездатності, комісією були прийняті матеріальні цінності та передані під звіт виконуючій обов`язки сестри медичної старшої ОСОБА_5 (т.1 а.с. 26).

27 січня 2020 року ОСОБА_1 було подано адміністрації заяву про те, що вона просить вважати її заяву про звільнення за угодою сторін недійсною, оскільки остання не мала бажання звільнятись за угодою сторін. Зазначила, що, при написанні вказаної заяви, на неї працівниками підприємства чинився психологічний тиск та її ввели в оману стосовно підстав звільнення. Вона бажає звільнитись у зв`язку із скороченням штату (т.1 а.с. 27).

Наказом № 25ос від 27 січня 2020 року ОСОБА_1 сестру медичну поліклініки (дільничу) диспансерного відділення № 2 звільнено 27.01.2020 року від займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 від 14.01.2020 року (т.1 а.с. 29,75).

Згідно скриншотів з електронної програми документообігу закладу, заяву ОСОБА_1 від 14 січня 2020 року, направлену засобами поштового зв`язку, адміністрацією зареєстровано в системі 28 січня 2020 року під № 841 (т.1 а.с. 128, 131); заяву ОСОБА_1 від 27 січня 2020 року адміністрацією зареєстровано в системі 28 січня 2020 року під № 809 (т.1 а.с. 128, 132).

27 січня 2020 року ОСОБА_1 особисто ознайомилась із наказом про звільнення № 25ос від 27 січня 2020 року, зауважень стосовно його змісту в ньому не зазначила.

Встановивши, що ОСОБА_1 19 грудня 2019 року надала адміністрації КП «КПНД» ДОР» заяву про переведення її на посаду сестри медичної поліклініки (дільнична) Диспансерного відділення № 2 з 02 січня 2020 року, враховуючи положення статті 33 КЗпП України, яка передбачає, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог останньої щодо скасування наказу № 360 від 19 грудня 2019 року про переведення ОСОБА_1 на посаду сестри медичної поліклініки (дільнича) диспансерного відділення № 2.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині скасування наказу № 25-ос від 27 січня 2020 року про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та поновлення її на посаді сестри медичної відділення ОПНО КП «КБЛНПД» ДОР», суд першої інстанцїі виходив з того, що заяву позивачки ОСОБА_1 про анулювання домовленості щодо звільнення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливо подати виключно за взаємною згодою з роботодавцем КП «КБЛНПД» ДОР» та, у зв`язку з відсутністю такої згоди роботодавця, домовленість сторін про звільнення залишалася в силі, а ОСОБА_1 , відповідно до вимог закону, правомірно звільнена за угодою сторін 27 січня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з КП «КБЛНПД» ДОР» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 січня 2020 року по день ухвалення рішення, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необгрунтованості цих вимог, оскільки ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У відповідності до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з частинами першою, другою статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, наказом КП «КПНД» ДОР» від 31 жовтня 2019 року внесено зміни до штатного розпису підприємства з 01.01.2020 року, зокрема, виведено зі штатного розпису 3 ставки сестри медичної ОПНО (т.1 а.с. 104-105).

31 жовтня 2019 року адміністрацією медичного закладу повідомлено ОСОБА_1 про скорочення штату відділення ОПНО, яке відбудеться 31.12.2019 року (т.1 а.с. 19, 68).

При цьому, адміністрацією КП «КПНД» ДОР» було запропоновано 33 вакантні посади ОСОБА_1 та остання погодилась на переведення на посаду сестри медичної поліклініки (дільнича) Диспансерного відділення № 2 (т.1 а.с. 89), у зв`язку з чим 19 грудня 2019 року надала адміністрації КП «КПНД» ДОР» заяву про переведення її на посаду сестри медичної поліклініки (дільнична) Диспансерного відділення №2 з 02 січня 2020 року (т.1 а.с. 70).

Наказом № 360ос від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду сестри медичної поліклініки (дільнична) диспансерного відділення № 2 з 02 січня 2020 року (т.1 а.с. 71).

Отже, наказ № 360ос від 19 грудня 2019 року щодо переведення ОСОБА_1 винесено на підставі її особистої заяви та у відповідності до вимог статті 32 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було надано оцінку доводам позивачки про незаконність її переведення та не взято до уваги, що, згідно положень ч. 6 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», перетворення юридичної особи вважається завершеним з дати державної реєстрації новоутвореної юридичної особи, й такою датою, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, є 18.06.2019 року та на момент її переведення фактично не відбулося скорочення посади, колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки наказом КП «КПНД» ДОР» від 31 жовтня 2019 року внесено зміни до штатного розпису підприємства з 01.01.2020 року (т.1 а.с. 104-105) та 31 жовтня 2019 року адміністрацією медичного закладу повідомлено ОСОБА_1 про майбутнє скорочення штату відділення ОПНО, яке відбудеться 31.12.2019 року (т.1 а.с. 19, 68).

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачка відкликала 23.12.2019 року свою заяву про переведення від 19.12.2019 року до внесення у її трудову книжку запису про переведення, а тому її переведення на підставі такої заяви є незаконним, колегією суддів відхиляються, адже відкликання заяви про переведення відбулося після видачі роботодавцем наказу № 360ос від 19 грудня 2019 року, а тому не впливає на його правильність та законність.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 27 січня 2020 року.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів).

Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).

З урахуванням викладеного та виходячи зі встановлених судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність існування домовленості між працівницею та роботодавцем про звільнення за угодою сторін, при тому, що анулювання такої домовленості може мати місце виключно при взаємній згоді на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

За відсутності належних та допустимих доказів існування такої згоди відповідача, висновок суду про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог КЗпП України, є обґрунтованим.

Судом не встановлено, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивачки про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивачки не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну), у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заява на звільнення написана внаслідок введення її в оману та 27.01.2020 року, тобто в останній робочий день, до ознайомлення з наказом про звільнення, позивачка ОСОБА_1 відкликала свою заяву про звільнення, однак у відділі кадрів відмовилися реєструвати таку заяву, у зв`язку з чим вона була вимушена направити заяву експрес доставкою, про що повідомила начальника відділу кадрів.

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів також враховано, що судом першої інстанції не встановлена обопільна згода відповідача, як роботодавця, та позивачки, як працівниці, на скасування угоди про звільнення позивачки, а тому позивачку було правомірно звільнено з роботи за згодою сторін, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2021 року - залишити без мін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: