ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/495/21 Номер провадження 22-ц/814/239/22Головуючий у 1-й інстанції Даніліна Ж. О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Абрамов П.С., Чумак О.В.,

секретар Міщенко Я.О.,

з участю представника позивача - Сінельнікова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року, постановлене суддею Даніліною Ж.О. (повний текст складено 26 жовтня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верес» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною,

в с т а н о в и в:

29.03.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсною додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 03.11.2017, зареєстровану 24.10.2018 державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л.В., запис №28532880.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що є спадкоємицею ОСОБА_2 , її батька, якому за життя на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 4,2896, кадастровий номер :09:000:0274, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Білецьківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Указана земельна ділянка перебувала в оренді ТОВ «Верес» згідно договору оренди землі від 05.01.2005 №23 та додаткової угоди до нього від 17.11.2008, укладених між ОСОБА_2 та товариством на строк 10 років із моменту державної реєстрації додаткової угоди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а 03.11.2017 до неї, як його спадкоємиці, звернувся представник філії ТОВ «Верес» Спасов О.В. із пропозицією укласти додаткову угоду та продовжити строк дії договору оренди, яку вона відхилила. Проте представник товариства, скориставшись її правовою необізнаністю щодо земельних питань, шляхом обману та зловживання довірою, під приводом уточнення анкетних даних, змусив її підписати аркуш паперу на одній сторінці, де була зазначена юридична адреса відповідача та паспортні дані ОСОБА_1 , а інша сторінка аркуша була чистою.

14.11.2018 позивачка надіслала на адресу ТОВ «Верес» лист-повідомлення про відсутність подальшого наміру на продовження строку дії договору оренди, а у березні 2020 року дізналася про укладення додаткової угоди №1 від 03.11.2017 та її державну реєстрацію 24.10.2018.

Вважає указану додаткову угоду недійсною, оскільки волевиявлення на її укладення вона не мала, підписала лише окремий аркуш із реквізитами сторін, зі змістом угоди не була ознайомлена та на момент її укладення (03.11.2017) не набула права власності на указану земельну ділянку, оскільки свідоцтво про право на спадщину, видане 24.10.2018, тобто вже після підписання додаткової угоди.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21.10.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Верес» про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною - відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено факт її обману зі сторони відповідача при укладенні оскаржуваної угоди. При цьому державна реєстрація оспорюваного правочину відбулась після належного оформлення позивачкою свого права власності на об`єкт оренди - земельну ділянку, як це передбачено статтею 14 Закону України «Про оренду землі», а право оренди земельної ділянки виникло після здійснення державної реєстрації договору оренди.

Позивач із рішенням районного суду не погодилася та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати й постановити нове, яким позов задовольнити.

Посилаючись на положення статті 215 ЦК України вважає оскаржуваний правочин недійсним через недодержання в момент його вчинення вимог ч.ч.1, 2 ст.203 цього Кодексу, а саме, зміст угоди суперечить ст.124 ЗК України, відповідно до якої передача в оренду земельної ділянки здійснюється її власником на підставі договору.

Наголошує, що на момент підписання оскаржуваного правочину вона, ОСОБА_1 , не набула права власності на успадковану земельну ділянку, а сама угода (преамбула та п.1 угоди) містить посилання на обставини, яких не існувало на момент його вчинення, а саме, зазначено, що право позивача укладати договір у якості орендодавця підтверджується свідоцтвом про право на спадщину серії ННС №509514, яке видане 24.10.2018 державним нотаріусом Третьої кременчуцької ДНК.

Вважає припущеннями висновки суду першої інстанції щодо неможливості самостійного заповнення відповідачем в оскаржуваній угоді всіх обов`язкових реквізитів правовстановлюючого документа позивачки (свідоцтво про право на спадщину за законом).

Доводить, що виникнення права оренди з моменту державної реєстрації угоди не свідчать про її дійсність, оскільки подія обговорення, визначення та досягнення домовленостей щодо продовження оренди земельної ділянки, яка знаходить своє вираження у письмовій формі - додатковій угоді, передує моменту державної реєстрації та виникнення права оренди.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про поважність причин неявки апеляційний суд не повідомив, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.06.2004 між ОСОБА_2 (орендодавець) та ТОВ «Верес» (орендар) укладено договір оренди землі, за умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,29 га, яка знаходиться на території Білецьківської сільської ради строком на 10 років. Договір зареєстрований у Кременчуцькому районному відділі Полтавської районної філії ДП при Держкомземі України, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.01.2005 за №23./а.с.4-6/

17.11.2008 між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі №23 від 05.01.2005, якою продовжено строк дії оренди на 10 років з моменту державної реєстрації додаткової угоди, яка відбулась 23.11.2009, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №42./а.с.12/

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. ОСОБА_1 успадкувала належну йому земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.10.2018, посвідченим державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л.В., зареєстрованим в реєстрі за №1-1101./а.с.13, 14-15/

03.11.2017 між ОСОБА_1 , як власником земельної ділянки, та орендарем - ТОВ «Верес» укладено додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 01.06.2004, який зареєстровано 05.01.2005 за №23 щодо земельної ділянки кадастровий номер :09:000:0274. При укладенні угоди враховано, що орендодавець ОСОБА_2 помер, а спадкоємцем всіх його прав та обов`язків є ОСОБА_1 . Сторони уклали цю угоду про таке:

1. У преамбулі договору замінено сторону орендодавця на ОСОБА_1 , власник земельної ділянки, що посвідчено свідоцтвом про право на спадщину серії ННС №509514, що видане 24.10.2018, Третьою Кременчуцькою ДНК, що є власником земельної ділянки, яка належить їй на праві власності.

2. У розділі договору «Реквізити» реквізити «Орендодавця» викладено в новій редакції: Орендодавець: ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Автозаводським РВ УМВС України в Полтавській області 13.01.2016, адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 .

3. Внесено такі зміни і доповнення до Договору, зокрема, внесено зміни до розділу «Строк дії договору», виклавши пункт 3.1 у такій редакції: «3.1. Строк дії договору складає 10 років, рахуючи з дати державної реєстрації цієї додаткової угоди. Після закінчення строку дії договору Орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі Орендар повинен у термін не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити Орендодавця про намір продовжити його дію. Аналогічно, у термін не пізніше 30 днів до закінчення строку дії договору Орендодавець повинен повідомити Орендаря про небажання з тих чи інших причин продовжити дію договору». Угода підписана сторонами та приєднана до справи в оригіналі./а.с.60/

24.12.2018, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43668262, вчинено запис про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна./а.с.16-17/

Судом допитаний свідок ОСОБА_3 , яка пояснила, що є матір`ю позивачки та разом із нею їздила до ТОВ «Верес» для отримання орендної плати. При підписанні будь-яких документів її донькою свідок присутня не була, їх розмов не чула.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, районний суд виходив із того, що оскаржуваний правочин підписаний його сторонами, включно із позивачкою, яка визнала належність їй підпису в угоді. Доказів вчинення правочину під впливом обману зі сторони відповідача позивачем не надано та встановлено її обізнаність про природу та зміст вчиненого правочину, оскільки у період 2017-2020 роки вона отримувала орендну плату.

Доводи позивача про відсутність у неї правомочностей власника на момент укладення правочину районний суд відхилив, не вважаючи зазначені обставини такими, що підтверджують факт обману зі сторони відповідача. При цьому оскаржуваний правочин містить усі обов`язкові реквізити правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину за законом і такою інформацією з двох сторін оспорюваного правочину володіла лише позивачка ОСОБА_1 , що спростовує можливість самостійного заповнення працівниками ТОВ «Верес» зазначеної інформації в додатковій угоді.

Крім того, державна реєстрація оспорюваного правочину відбулась після належного оформлення позивачкою свого права власності на об`єкт оренди - земельну ділянку, як це передбачено статтею 14 Закону України «Про оренду землі», а право оренди земельної ділянки виникло після здійснення державної реєстрації договору оренди.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із судовим рішенням та переоцінки доказів на власну користь.

Згідно частини четвертої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, за змістом якої, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина перша статті 14 Закону України «Про оренду землі»).

Правочин вважається таким, що укладений в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Набрання чинності договором оренди земельної ділянки починається з моменту вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №322/1178/17.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Способи введення в оману визначені у п.3.10 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, відповідно до якого під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведений процесуальний обов`язок позивачем не виконаний, доказів, які б підтверджували умисне введення її в оману орендарем ТОВ «Верес» матеріали справи не містять, а тому встановивши наявність волевиявлення власника на укладення оскаржуваного правочину, зміст якого відповідає вимогам закону, районний суд дійшов правильного висновку про недоведеність вимог позову.

Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до цитування ч.1 ст.230 ЦК України, фактично пов`язуючи підстави визнання договору недійсним із вчиненням правочину під впливом помилки (ст.229 цього Кодексу), які не ґрунтуються на доказах.

Разом із цим показаннями свідка ОСОБА_3 , матері позивачки, та її самої, підтверджено наявність наміру на укладення оскаржуваного правочину, власноручне заповнення реквізитів в графі «6. Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін», як спадкоємиці орендодавця, підписання нею такого договору та отримання орендної плати за користування земельною ділянкою.

Отже волевиявлення сторін відповідало їх внутрішній волі, а дії сторін були направлені на реальне настання наслідків, передбачених цим договором. При цьому, посилання позивачки, що їй на підпис було надано останній аркуш із реквізитами сторін, об`єктивно не перешкоджали їй ознайомитися із його повним текстом, який складався із двох аркушів та 6 розділів.

Посилання позивачки на преамбулу оскаржуваного правочину та п.1 цієї угоди, які містять відомості, яких не існувало на момент його укладення, а саме, свідоцтво про право на спадщину серії ННС №509514, видане 24.10.2018 державним нотаріусом Третьої кременчуцької ДНК, не є доказом умислу в діях відповідача, а істотність значення цих обставин не впливає на дійсність угоди, оскільки такі відомості є правдивими і не змінюють обсяг повноважень сторін на його укладення.

При цьому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що саме позивачка володіла інформацією про реквізити правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому без їй відома відповідач не міг самостійно заповнити відповідні реквізити в графі оскаржуваної угоди.

Доводи апеляційної скарги, що такі висновки районного суду є припущеннями, колегія суддів відхиляє, як неспроможні, оскільки у спірних правовідносинах саме позивачка повинна довести фактвведення в її оману під час укладення угоди та логічно пояснити інший спосіб надання реквізитів правовстановлюючого документу, ніж особисто.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позивачки правомочностей власника на момент укладення оскаржуваного правочину, не впливають на його законність, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, державна реєстрація оспорюваного правочину відбулася після належного оформлення позивачкою свого права власності на об`єкт оренди, як того вимагає стаття 14 Закону України «Про оренду землі», а право оренди земельної ділянки виникло після здійснення державної реєстрації відповідного договору.

При цьому колегія суддів приймає до уваги власну поведінку позивачки, яка суперечить принципу добросовісності, визначеного п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними позовній заяві і їх оцінка повно та всебічно надана судом першої інстанції, із висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.04.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді П.С. Абрамов

О.В. Чумак