ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8842/21 Номер провадження 22-ц/814/966/22Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26 січня 2022 року, постановлене суддею Предоляк О.С.,

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

20.09.2021 ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 23.06.2011 у розмірі 2 500,00 доларів США, які відповідач не повернув на його вимогу до 15.09.2021, в еквіваленті в гривні до долару США на момент прийняття рішення за офіційним курсом Національного Банку України.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26.01.2022 позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 2 500,00 доларів США та 3 000,00 грн. витрат на правову допомогу, 908,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що отримані за договором позики кошти у розмірі 2 500,00 доларів США відповідач в добровільному порядку не повернув, із урахуванням вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, оскільки договором не встановлений строк повернення позики, яка позичальником у тридцятиденний строк після вимоги позикодавця не повернуто, тому позивач має право на захист свого права в судовому порядку шляхом стягнення не повернутої суми позики.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає безпідставним не врахування судом першої інстанції його заяви про застосування строку позовної давності та не врахування відповідної судової практики як апеляційного суду, так і Верховного Суду.

Доводить, що, що за змістом розписки від 23.06.2011 він, ОСОБА_1 брав у борг у ОСОБА_2 суму в розмірі 4 500,00 доларів США до 25 серпня 2011 року, тому право вимоги від боржника, з якої має відраховуватися початок строку позовної давності є 23.08.2011 та такий строк закінчився 23.08.2014. Оскільки розписка не містить жодного посилання на витребування кошті у будь-який період часу, тому тлумачення змісту розписки судом є довільним без належного правового обґрунтування.

Зазначає з посиланням на висновок Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №127/23910/14-ц, що часткова сплата боржником основного боргу не є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Звертає увагу, що ним не отримувалося будь-яких листів від позивача із вимогою про витребування коштів, а тому письмова претензія, яку районний суд взяв до уваги, не є належним доказом, тим більше, що і вона датована після спливу позовної давності.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував заяву його, відповідача, представника про застосування позовної давності у справі.

Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено правову природу розписки від 23.06.2011. При цьому посилається на неврахування судом правових висновків Верховного Суду, зокрема: від 22.08.2019 по справі №369/3340/16-ц, що суд мав установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи із дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов; від 08.10.2020 у справі №194/1126/18, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів; від 04.03.2020 у справі №632/2209/16, що боргова розписка, яка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, не може свідчити про укладення договору позики.

Заперечує в повному обсязі проти стягнення витрат на правничу допомогу. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.04.2019 у справі №817/1809/17, від 20.09.2019 у справі №751/3840/15-ц, вважає, що заявлена сума витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Бубликом О.І. є критично завищеною та не відповідає дійсності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

18.04.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника відповідача адвоката Єрмоленка О.В. про розгляд справи без його участі та участі його довірителя.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно розписки від 23.06.2011 ОСОБА_1 взяв у борг 4 500,00 доларів на строк до 25 серпня у ОСОБА_2 ./а.с.59/

На погашення заборгованості за позикою відповідачем повернуто 2 000,00 доларів США, про що свідчить відмітка на розписці та не заперечується сторонами.

Письмовою вимогою від 11.09.2021, адресованою ОСОБА_1 , позивач вимагав повернення йому коштів у сумі 2 500,00 доларів США (або еквівалент у гривні по курсу НБУ) у строк до 15 вересня 2021 року./а.с.12-14/

Задовольняючи позов та стягуючи вказану суму неповернутої позики, суд першої інстанції виходив із того, що наявність у позивача оригіналу боргового документа підтверджує факт отримання боржником коштів за договором позики від 23.06.2011 та вказує на правомірність вимог позивача. При цьому суд відхилив як безпідставні доводи відповідача про те, що позика надавалася у строк до 25.08.2011, а також доводи щодо відсутності у розписці зобов`язання повернути кошти, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони ґрунтуються на повно з`ясованих фактичних обставинах справи, належних доказах та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують, зводяться до їх заперечень, довільного тлумачення змісту боргової розписки, норм матеріального і процесуального права та правових висновків Верховного Суду на свою користь.

Апеляційний суд визнає неспроможними та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції його заяви про застосування строку позовної давності, оскільки у спірних правовідносинах позовна давність не порушена та відсутні підстави для застосування наслідків її пропуску.

Відповідно до частини першої статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За нормою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договору даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такоїж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1048 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційним судом установлено, що згідно розписки від 23.06.2011 ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 суму в розмірі 4 500,00 доларів США до 25 серпня. Тобто, розписка містить істотні умови договору позики - дату її складання, отримання коштів у визначеній конкретній сумі та зобов`язання щодо їх повернення. У той же час, оскільки у борговому документі зазначено про повернення позики до 25 серпня, без вказівки на конкретний рік, вказана обставина свідчить про невизначеність сторонами договору строку повернення грошових коштів. Тому такий строк встановлюється відповідно до вимог абзацу 2 частини першої статі 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності, початок якої має обчислюватися із дати направлення відповідачу письмової вимоги про повернення боргу від 11.09.2021. При цьому, заперечення відповідачем одержання вказаної вимоги не спростовує факту її направлення та таким чином початок обліку позовної давності у спірних правовідносинах.

Із цих же підстав не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги із посиланням на висновок Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №127/23910/14-ц, що часткова сплата боржником основного боргу не є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Колегія суддів також відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо не встановлення районним судом наявності між сторонами правовідносин за договором позики, враховуючи зміст розписки, зокрема, суперечливі умови надання та повернення коштів, що не може свідчити про укладення договору позики.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дій (до повернення позики), інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Враховуючи, що наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначив про отримання певної суми коштів, скріпив її своїм підписом, - укладений сторонами договір позики є реальним. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім того, відповідач не спростовував факт одержання ним від позивача коштів у позику, частина яких заявлена до стягнення як не повернута.

Із огляду на викладене колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги щодо неврахування районним судом правових висновків Верховного Суду, зокрема: від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц, від 08.10.2020 у справі №194/1126/18, від 04.03.2020 у справі №632/2209/16, які постановлені у справах із відмінними обставинами від даної справи, що переглядається.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, а саме стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої наведеної норми, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Із матеріалів справи убачається, що представництво інтересів ОСОБА_2 в суді першої інстанції забезпечено адвокатом Бублик О.І. згідно договору від 01.09.2021 про надання правової допомоги (юридичних та правових послуг), яким визначено, що факт надання правових послуг, їх перелік, розрахунок зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг)/а.с.6-7,9/; актом виконаних робіт від 20.09.2021 сторони погодили перелік наданих послуг: складення вимоги про повернення боргу до ОСОБА_1 , юридичні консультації та супровід справи в суді, загальною вартістю виконаних робіт (наданих послуг) 3 000,00 грн./а.с.8/

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості розміру правничих витрат та їх співмірності зі складністю справи та обсягом наданої правової допомоги. При цьому доводи апеляційної скарги зводяться та заперечень підстав стягнення правничих витрат та не містять вмотивованих підстав для зменшення їх розміру.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 26 січня 2022 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19.04.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак