Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 521/19/18

провадження № 61-3656св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадженнябез повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., від 26 січня 2021 року.

Зміст заявлених позовних вимог

У січні 2018 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л., ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину

за законом, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Свої вимоги Одеська міська рада мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 . Вказувала, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Згідно з довідками форми А (картка прописки), форми Б (поквартирна картка), форми № 1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 2035, виданими посадовими особами комунального підприємства «ЖКС «Черьомушки» 10 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 з 08 травня 1974 року по день смерті був зареєстрований та проживав один у квартирі АДРЕСА_2 . Згідно з витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19 грудня 2017 року № 50335857 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися. Згідно з витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19 грудня 2017 року № 50334792, 18 січня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. заведена спадкова справа № 1/2017 щодо майна померлого ОСОБА_4 та 24 січня 2017 року видано свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_3 . Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. 14 лютого 2017 року посвідчено договір купівлі-продажу за номером 54, згідно з умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив вищезазначену квартиру за 49 810, 00 грн. Того ж дня державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33856517 від 14 лютого 2017 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що свідоцтво про право на спадщину за законом, на підставі якого державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 від 24 січня 2017 року, видане на підставі підроблених документів.

Враховуючи відсутність у ОСОБА_4 спадкоємців за заповітом і за законом, квартира АДРЕСА_2 , на думку позивача, є відумерлою спадщиною та має перейти у власність територіальної громади м. Одеси за заявою Одеської міської ради.

Позивач посилався на те, що територіальна громада м. Одеси набула речові права на відумерлу квартиру, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси поза її волею на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке є недійсним відповідно до положень статті 1301 ЦК України. В свою чергу відповідач ОСОБА_1 придбав спірну квартиру через двадцять два дні після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону.

Із урахуванням зазначеного, Одеська міська рада просила визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , відумерлою; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , яке зареєстроване в реєстрі під № 12 та видане ОСОБА_3 24 січня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л.; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л., індексний номер: 33856517 від 14 лютого 2017 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді Мазун І. А. від 27 серпня 2019 року позов Одеської міської ради залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не є власником нерухомого майна, отже не наділений правом на витребування майна від добросовісного набувача в порядку частини першої статті 388 ЦК України.

Районний суд також виходив із того, що спірна квартира не може бути витребувана у добросовісного набувача в силу того, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 54, в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним. Одеська міська рада ніколи не була та не є власником спірної квартири, а тому не має законних підстав для визнання права власності та витребування спірної квартири від відповідача. Суд першої інстанції посилався на принцип пропорційності при втручанні у право на мирне володіння майном.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов Одеської міської ради задоволено частково.

Визнано спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається

з однокімнатної квартири

АДРЕСА_2 , загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 16,9 кв. м, відумерлою.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру

АДРЕСА_2 , яке зареєстроване у реєстрі під № 12 від 24 січня 2017 року, видане на ім`я ОСОБА_3 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л.

Витребувано від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру

АДРЕСА_2 , загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 16,9 кв. м.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33856517 від 14 лютого 2017 року, прийняте приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л., за яким право власності на квартиру

АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що обставини підробки правовстановлюючих документів на спірну квартиру, а також паспорта громадянина на ім`я ОСОБА_3 засвідчують, що остання не є фізичною особою (людиною) в сенсі цивільного законодавства та, відповідно, не має цивільної процесуальної правосуб`єктності. Оскільки ОСОБА_3 , як суб`єкта цивільних правовідносин, не існувало на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру, видане на ім`я ОСОБА_3 , є недійсним.

На момент відкриття спадщини після померлого ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_2 належала спадкодавцю на праві власності, тобто, входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказане нерухоме майно є відумерлою спадщиною та переходить у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що спірна квартира вибула з комунальної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке скасовано в судовому порядку у цій справі через його недійсність, що свідчить про відсутність волі територіальної громади м. Одеси на таке вибуття. Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у позивача виникли правові підстави для витребування спірної квартири в порядку статті 388 ЦК України. Втручання у право відповідача з метою захисту прав територіальної громади на нерухоме майно визнано пропорційним.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження вказаного судового рішення особа,

яка подала касаційну скаргу, зазначила неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі

№ 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16,

від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року

у справі № 922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-30037/11,

від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, від 20 березня 2019 року

у справі № 521/8368/15-ц, від 27 листопада 2019 року у справі

№ 629/847/15-ц, від 28 листопада 2019 року у справі № 261/0/15-18,

від 02 грудня 2019 року у справі № 643/9546/16-ц, від 19 травня 2020 року

у справі № 910/719/19, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі, заявник вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах під час тлумачення та застосування положень статті 388 ЦК України, і застосував висновки Верховного Суду, які не підлягають застосуванню з урахуванням характеру спірних правовідносин. Заявник зауважує, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у фізичних осіб, як добросовісних набувачів, призводить до порушення гарантій, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Заявник також посилається на те, що Одеська міська рада не була власником спірного майна, тому твердження позивача, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею є безпідставними, а відсутність цієї ознаки виключає застосування положень статті 388 ЦК України. Право власності добросовісного набувача на час розгляду справи не оспорено, реєстрація права власності не скасована, договір, згідно з яким відповідач набув право власності, у судовому порядку недійсним не визнаний, а правові підстави вважати цей договір нікчемним відсутні.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 521/19/18.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л., ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому відзиві на касаційну скаргу Одеська міська радапосилається на те, що апеляційний суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов правильних та обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Доводи касаційної скарги вважає такими, що не спростовують правильних по суті висновків апеляційного суду. Застосування положень статті 388 ЦК України про витребування майна із чужого незаконного володіння власника поза його волею є можливим та необхідним у цій справі, оскільки на час нібито укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 14 лютого 2017 року, спірна квартира вже належала територіальній громаді на праві власності з часу відкриття спадщини.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .

Згідно повідомлення комунального підприємства «БТІ» Одеської міської ради від 17 січня 2017 року встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 станом на 31 грудня 2012 року зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ та ПЕК Одеської міської ради 29 листопада 2007 року НОМЕР_8 (654 пр. стр. 185-р. №66), реєстрація від 12 лютого 2008 року, що також підтверджується і копіями інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 січня 2017 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається з однокімнатної квартири загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 16,9 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з довідками форми А (картка прописки), форми Б (поквартирна картка), форми № 1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) № 2035, виданими посадовими особами комунального підприємства «ЖКС «Черьомушки» 10 жовтня 2017 року, ОСОБА_4 з 08 травня 1974 року по день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з витягом зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19 грудня 2017 року № 50335857 ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися.

У відповідності до витребуваної судом спадкової справи № 1/2017, заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. звернулася ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 , 1938 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , та надала копію свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис № 12820, зроблений 20 липня 2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, копію свідоцтва про її народження серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським ЗАГС м. Одеса 14 травня 1974 року, актовий запис № 745, довідку комунального підприємства «ЖКС «Черьомушки» № 23 від 09 січня 2017 року про те, що ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 08 квітня 1974 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 та довідку КП «ЖКС «Черьомушки» №27 від 09 січня 2017 року про те, що ОСОБА_4 був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 08 вересня 1974 року по день смерті - ІНФОРМАЦІЯ_4 , копію свого паспорта серії НОМЕР_4 , виданого 30 червня 2000 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області з реєстрацією за адресою: АДРЕСА_4 , та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера НОМЕР_5 .

В подальшому, 23 січня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, яку вона прийняла.

24 січня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3

14 лютого 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. було посвідчено договір купівлі-продажу серія та номер 54, згідно з умовами якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 купив вищезазначену квартиру за 49 810, 00 грн. Того ж дня, державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33856517 від 14 лютого 2017 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1

10 січня 2019 року до суду першої інстанції надійшла відповідь Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області від 03 січня 2019 року, згідно з якою за результатами проведеної перевірки по архіву Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області виявлено актовий запис про смерть № 12820 (такий же актовий запис, вчинений у свідоцтві про смерть ОСОБА_4 , копія якого зберігається в спадковій справі) від 18 грудня 2016 року, складений на гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі зазначеного актового запису було видано відповідне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 18 грудня 2016 року. За результатами перевірки книги обліку бланків свідоцтв про смерть свідоцтва за серією НОМЕР_2 у відділі не значиться з моменту створення відділу, тобто з 01 січня 2012 року.

На запит суду також було отримано копію актового запису про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 15 вересня 2010 року реєстратором Третього Приморського відділу реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 943 та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 .

У відповідь на ухвалу суду першої інстанції від 16 жовтня 2018 року Малиновський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області від 15 лютого 2019 року повідомив, що у відповідності до обліків відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку по м. Одесі та Одеській області не значиться; паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 30 червня 2000 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області, було видано на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; перевіркою архівної та діючої картотеки Малиновського районного відділу у м. Одесі Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспортом громадянина України не документувалась.

На запит суду КП «ЖКС «Черьомушки» 20 лютого 2014 року надало відповідь про те, що відповідно до журналу реєстрації видачі довідок Ф-1 (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрації) виробничою дільницею № 3 довідки № 23 та № 27 від 09 січня 2017 року про реєстрацію ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , не видавалися.

В матеріалах кримінальної справи № 0002140 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, яку було оглянуто судом першої інстанції, міститься довідка КП «ЖКС «Пересипський» № 21287 від 24 квітня 2017 року, згідно з якою в будинку АДРЕСА_5 ніколи не існувало та, відповідно, ОСОБА_3 зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_6 не значилася та не значиться.

Також, в матеріалах вказаної кримінальної справи наявна відповідь Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області від 22 червня 2017 року, в якій вказано, що в Одеському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області не виявлено актових записів про народження дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Також повідомлено про відсутність актових записів про державну реєстрацію народження дітей щодо особи за даними державного реєстру актів цивільного стану.

Згідно з протоколом допиту ОСОБА_1 від 22 серпня 2017 року в якості свідка, який міститься у матеріалах кримінальної справи № 0002140, спірна квартира була знайдена відповідачем та його батьком за допомогою ріелтора із ріелторської контори «Президент». Квартиру шукав та оглядав його рідний батько, який теж був допитаний в якості свідка в рамках кримінальної справи згідно протоколу допиту від 28 серпня 2017 року. Відповідач пояснив, що не є фахівцем в сфері права, не є особою уповноваженою на здійснення будь-яких реєстраційних дій, не має доступу до бази даних актів цивільного стану народження, смерті, міграційних, на нерухоме майно, а тому в нього були відсутні можливості бути обізнаним відносно ситуації зі спірною квартирою. Відповідач звернувся до спеціаліста у сфері нерухомості (ріелтора) та діяв через нього та за його допомогою.

Листом Суворовського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області від 26 липня 2017 року повідомлено, що паспорт серії НОМЕР_4 від 30 червня 2000 року Ленінським РВ УМВС України в Одеській області, було видано на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та було втрачено останньою, взамін втраченого видано Ленінським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області паспорт серії НОМЕР_7 від 07 травня 2002 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

За приписами статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, яке зареєстроване у реєстрі під № 12, видане на ім`я ОСОБА_3 24 січня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С. Л., оскільки матеріалами справи безспірно доведено, що такої спадкоємиці як ОСОБА_3 не існувало на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 . Свідоцтво про право на спадщину спадкоємиці ОСОБА_3 було видано за відсутності правових підстав, на підставі документів, існування яких було спростовано під час розгляду цієї справи.

Після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відкрилася спадщина, що складається з спірної квартири. Ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися, спадкоємці відсутні, зокрема судами встановлено, що у ОСОБА_4 не було дітей.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд, надаючи належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтовано висновку про наявність підстав, передбачених статтею 1277 ЦК України, для визнання спадщини, що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_4 , відумерлою у зв`язку із відсутністю у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, а отже і переходу квартири у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Щодо витребування спірної квартири на користь Одеської міської ради слід зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим відповідно до положень статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно зі статтею 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Територіальна громада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на орган місцевого самоврядування покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 641/1689/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 640/17297/15-ц, від 09 лютого 2022 року у справі 640/23065/14.

У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Подібний за змістом правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74).

Надавши оцінку наданим сторонами доказам, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знав і не міг знати, що квартира є відумерлою спадщиною.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном та право на повагу до житла, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, може розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції,

статті 8 Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами особи, яка заявила про захист права, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Апеляційний суд, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спору, враховуючи встановлені обставини протиправного, на підставі неіснуючих документів вибуття спірної квартири, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, відсутність волі територіальної громади м. Одеси на вибуття із її володіння спірної квартири, дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування спірної квартири на користь Одеської міської ради в порядку статті 388 ЦК України. Застосований спосіб захисту прав територіальної громади спрямований на підтримання принципу законності у сфері обігу нерухомого майна, а також створення належних умов для розподілу суспільних благ, зокрема виконання органом місцевого самоврядування своїх повноважень щодо передачі житла у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально вразливим категоріям мешканців відповідної територіальної одиниці.

Непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння майном, придбаним згідно з договором за 49 810, 00 грн, судом апеляційної інстанції не встановлено. При цьому враховано, що ОСОБА_1 не заявляв у цій справі вимог про виплату йому конкретної суми компенсації за рахунок держави. Такого права ОСОБА_1 не позбавлений.

Конкретний розмір шкоди, завданої добросовісному набувачу продавцем або державою у кожному окремому випадку встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень. Адекватна компенсація чи інше належне відшкодування не обов`язково мають дорівнювати сумі, обґрунтовано пов`язаній із вартістю майна, і можуть складатись з надання іншого майна, на яке має право приватна особа, передання майна в користування тощо.

Законодавство України гарантує добросовісному набувачу спірного нерухомого майна право заявити до органу державної влади вимогу про відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна внаслідок прийняття протиправного рішення (дії), що потягло за собою повернення майна власникові (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 607/28990/19).

Наведене вище свідчить, що апеляційний суд, об`єктивно оцінивши аргументи, наведені у позовній заяві, та здобуті у результаті судового розгляду докази, правильно визначився із застосуванням статті 388 ЦК України до правовідносин сторін, виходячи із встановлених обставин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, оскільки апеляційний суд застосував вказані вище норми права із урахуванням встановлених у цій справі обставин.

Таким чином, колегія суддів, надаючи оцінку судовому рішенню апеляційного суду на предмет його законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Одеського апеляційного суду від 26 січня 2021 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович