Справа № 462/9117/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Мруць І.С.

за участю секретаря судового засідання - Тимощук І.І.,

справа №462/9117/21

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад «Львівська школа мистецтв №10»,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Львівська школа мистецтв №10» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом до комунального закладу «Львівська школа мистецтв №10», яким просить визнати незаконним та скасувати наказ № 68/1-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити її на роботі, зобов`язати відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення.

Свої вимоги мотивує тим, що вона працює на посаді викладача фортепіано, концертмейстера в КЗ «Львівська школа мистецтв №10». Вважає, що у листопаді 2021 року було грубо порушено її конституційне право на працю, яке полягало у постійному незаконному вимаганні медичної інформації щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеження права щодо повноцінної роботи. 09.11.2021 року позивачці було вручено наказ про відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з посиланням на наказ МОЗ України. Вказує, що ані в трудовому контракті, ані в посадовій інструкції, ані в будь-якому іншому документі не вказано обов`язку працівника проводити вакцинацію, та відсутнє право відповідача на відсторонення позивача з роботи з такої підстави. З посиланням на норми Конституції України, Загальної декларації прав людини, Європейської соціальної хартії та КЗпП України вважає своє відсторонення незаконним. Просить позов задоволити.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 січня 2022 року відкрито провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

09.03.2022 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву, у яких директор Львівської школи мистецтв №10 Мозіль О.Є. зазначає, що позивачка ознайомилась та підписала наказ Управління культури Департаменту розвитку Львівської міської ради від 22.09.2021 року, яким було дозволено роботу закладів, підпорядкованих управлінню культури лише за наявності у 80% працівників сертифіката про вакцинацію від COVID-19, негативного ПЛР тестування або довідки про одужання. Посилається на п.7.4.1 Колективного договору, працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь яких робіт чи під час перебування на території школи. Пояснює, що позивачку неодноразово просили надати документи, які б підтверджували можливість її допущення до роботи та проведення занять з дітьми, однак вона відмовилась від надання інформації стосовно вакцинації. 04.11.2021 року позивачку було під підпис ознайомлено із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення, яке також містило попередження щодо відсторонення особи від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП з 08.11.2021 року у разі відмови від дотримання норм законодавства України. Додає, що на час подання заперечень на позов робоче місце за позивачкою зберігається до моменту надання нею відповідних документів та вона не є звільненою. Відповідач не обмежує її право на добровільність щеплення, однак зауважує, що для виконання роботи в їхньому закладі щеплення є обов`язковою умовою для допущення до виконання своїх трудових обов`язків. Вважає, вимоги позивачки щодо виплати їй заробітної плати за час відсторонення необгрунтованими, просить у позові відмовити.

17.03.2022 року до суду надійшла заява директора Львівської школи мистецтв №10 Мозіль О.Є. із копією наказу про допуск ОСОБА_1 до роботи з 01.03.2022 року.

21.03.2022 року ОСОБА_1 подала на заперечення на позовну заяву, у яких звертає увагу суду на те, що наказ управління культури Департаменту ЛМР, з яким вона була ознайомлена, не зобов`язує її робити будь які щеплення, а відповідачем не доведено той факт, що відсутність у неї щеплення призвела до показника менш ніж 80% від кількості працівників, що дає право працювати закладу на підставі згаданого наказу. Вважає, що щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, не є обов`язковим, а тому відсторонення працівника з підстав, передбачених ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», на її думку, є незаконним та безпідставним. Зазначає, що окремого порядку та процедури про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19 немає.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч.3ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч.1ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що позивачка працює викладачем в Львівській школі мистецтв №10 (копія трудової книжки, а.с.8-10).

Наказом Управління культури Департаменту розвитку Львівської міської ради № 119-р від 22.09.2021 року «Про запобігання поширення випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 у підпорядкованих управлінню культури департаменту розвитку закладах культури» доручено керівникам таких закладів забезпечити виконання та дотримання з 23.09.2021 року обмежувальних заходів, зокрема, роботу закладів культури дозволено лише за наявності у 80% працівників сертифіката про вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікати), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), наявність негативного ПЛР тестування протягом 72 годин або довідки про одужання особи від зазначеної хвороби COVID-19 не пізніше шестимісячного терміну. Вказаний наказ доведений до відома позивача, що підтверджується її підписом та не заперечується позивачкою у відповіді на заперечення на позовну заяву (копія наказу, а.с.25-27).

Виходячи із змісту пояснювальної записки ОСОБА_1 директору ЛШМ №10 від 01.11.2021 року, заяви про заборону розголосу та передачі персональних даних від 01.11.2021 року, позивачка була ознайомлена із наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153, згідно якого вона повинна надати сертифікат про вакцинацію проти COVID-19. У записці вона також зазначила, що стан її здоров`я і питання про її вакцинальний статус становлять лікарську таємницю, погодилася надати її медичні сертифікати на підставі відповідного рішення суду, яке набрало законної сили. Повідомила, що вважає вказівку про необхідність розголошення її лікарської таємниці незаконною та такою, що порушує її трудові права, відмовляється надати відомості про наявність у неї ПЛР-тесту на нову коронавірусну інфекцію/сертифіката про проходження вакцинації проти нової коронавірусної інфекції/довідки про антитіла до коронавірус і т.п. (копії пояснювальної записки, заяви на а.с.29-35).

Згідно копії повідомлення «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» від 04.11.2021 року, ОСОБА_1 повідомлено під підпис, та вона це не заперечила, що на період дії карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 працівники Львівської школи мистецтв №10 підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Позивачці також запропоновано надати документ, який підтверджує, що вона отримала повний курс вакцинації або одну дозу двофазної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях або міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат), або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого МОЗ від 16.09.2011 року №595 або довідку про перенесення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, дійсний 180 днів з дня виявлення захворювання. ОСОБА_1 попереджено про те, що у випадку ненадання нею до 05.11.2021 року одного із зазначених документів, 08.11.2021 року, її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати (а.с.36).

Представником відповідача також долучено до матеріалів справи копію наказу Управління культури Департаменту розвитку Львівської міської ради № 152-р від 08.11.2021 року, згідно якого керівникам мистецьких шкіл, підпорядкованих управлінню культури департаменту розвитку наказано з 08.11.2021 року відсторонити від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок, виданий закладом охорони здоров`я; на час такого відсторонення оплату праці працівників здійснювати з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці»; відсторонення працівників здійснювати шляхом видання наказу керівника установи з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються (а.с.37).

Наказом №68/1-к від 08.11.2021 Львівської школи мистецтв №10 «Про відсторонення від роботи працівника ОСОБА_1 , згідно наказу управління культури ЛМР №152-р від 8.11.2021 р., керуючись ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та в зв`язку з тим, що вона не надала підтверджуючого документу про щеплення, позивачку було відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до усунення причин, що спричинили відсторонення. Позивачка ознайомлена із цим наказом 09.11.2021 року(копія наказу, а.с.7).

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про грубе порушення її права на працю.

Конституція України визначила зміст права на працю відповідно до міжнародних стандартів, зокрема відповідно до Загальної декларації прав людини (ООН, 1948 р.), де проголошено право на працю і захист від безробіття, Міжнародного Пакту про економічні, соціальні та культурні права (ООН, 1966 p.), де гарантовано право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та інших міжнародних правових актів, в яких закріплено права людини на працю.

Так, статтею 43 Конституції України закріплено право громадян України на працю. Цією нормою Основного закону визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право людини на працю, проголошене Конституцією України, набуває подальшої конкретизації у галузевому законодавстві, яке становить систему юридичних норм і утворюють окрему галузь права, - трудове право. Ці норми, окрім закріпленого права на працю громадянина, також передбачають певні обов`язки при здійсненні цього права і покладають певні обов`язки не лише на державу, а також і на роботодавця та на самого працівника.

Зокрема, держава встановлює мінімальний розмір оплати праці, створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації (ст. 2 КЗпП). Роботодавець зобов`язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці (ст. 153 КЗпП), а працівник зобов`язаний проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; співробітничати з власником або уповноваженим ним органом у справі організації безпечних та нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров`ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або посадову особу (у ст. 159 КЗпП).

Тобто, право громадянина на працю гарантовано міжнародним та національним законодавством, проте воно реалізується громадянином шляхом дотримання та виконання певних умов та правил, які створені державою, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів держави, роботодавця, інших працівників та суспільства загалом.

На цьому також наголошував Конституційний Суд України у Рішенні від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, де у п. 3 мотивувальної частини зазначив, що право на працю означає не гарантування державою працевлаштування кожній особі, а забезпечення саме рівних можливостей для реалізації цього права.

Іншими словами, реалізація громадянами гарантованого державною права на працю відбувається з дотриманням певних умов та правил, які є однаковими для всіх працівників і наявність визначених законодавством умов (вимог) до працівника не свідчить про порушення його конституційного права на працю, а лише вказує на спеціальний порядок його реалізації та збереження.

Одним з гарантованих людині та громадянину Конституцією України прав, є право на охорону здоров`я.

Стаття 3 Конституції України закріплює, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. А у статті 49 вказано, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Водночас, статтею 27 Основного закону визначено обов`язок держави - захищати життя людини.

Право людини на здоров`я належить до групи невід`ємних прав і природньо, що законодавець приділив увагу його конституційному забезпеченню вже у перших статтях розділу Конституції.

Право на життя захищається також статтею 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому згідно зі сталою практикою ЄСПЛ це право вважається порушеним не тільки у разі позбавлення життя, але і при серйозних пошкодженнях організму людини, які не спричинили його смерть, але представляли серйозну загрозу його життю. Держава повинна не тільки утримуватися від умисного позбавлення людини життя, але і дотримуватися позитивного зобов`язання захищати життя людини від посягань третіх осіб або від ризику хвороби, яка може спричинити смерть.

Зокрема у рішенні Центр правових ресурсів від імені Валентина Кампеану проти Румунії (§ 130) ЄСПЛ вказав, що покладене статтею 2 на державу позитивне зобов`язання вживати необхідних заходів для захисту життя осіб, які перебувають під її юрисдикцією, застосовується у рамках будь-якої діяльності, незалежно від того, чи є вона публічною, якщо вона може стосуватись права на життя.

Також ЄСПЛ у цьому рішенні наголошує, що це особливо стосується випадків, коли здатність пацієнта доглядати за собою обмежена; стосовно шкільного керівництва, яке зобов`язане захищати здоров`я і добробут учнів, особливо маленьких дітей, які є особливо уразливими і перебувають виключно під його контролем, або ж, подібним чином, стосовно медичного догляду і допомоги, які надаються маленьким дітям, котрі постійно перебувають у державних закладах.

Більше того, Європейська соціальна хартія, яка ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006 у статті 11 передбачає, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на охорону здоров`я Сторони зобов`язуються самостійно або у спiвробiтництвi з громадськими чи приватними організаціями вживати відповідних заходів для того, щоб, серед іншого запобігати, у міру можливості, епідемічним, ендемічним та іншим захворюванням, а також нещасним випадкам.

Аналіз вищенаведеного свідчить, що на державу покладено позитивний обов`язок щодо захисту права на охорону здоров`я, який реалізується зокрема через прийняття належного законодавства, яке повинно бути не формальним, а ефективним для захисту права людини на охорону здоров`я, в тому числі й щодо запобігання епідемічним захворюванням.

Причому, міжнародне законодавство не містить ані заборони на вакцинацію, ані обов`язку її проведення. А держав, які приєдналися до відповідних міжнародних актів самостійно повинні вирішувати питання обов`язковості чи необов`язковості вакцинації і тому, у різних країнах є різні підходи до вакцинації громадян.

Так, у деяких європейських країнах (Австрія, Німеччина, Іспанія, Великобританія тощо) немає обов`язку робити вакцинацію. В інших країнах є обов`язок вакцинуватися (Бельгія, Латвія). Однак, як правило, для більшості європейських країн характерно використання комбінованого підходу до вакцинації, тобто вакцинація рекомендована для всього населення, але для деяких його категорій є обов`язковою.

Такий комбінований підхід запроваджено і в Україні, яка з метою виконання свого позитивного зобов`язання прийняла ряд нормативно-правових актів, які деталізують відповідні статті Конституції України і міжнародного права та забезпечують захист права людини і громадянина на охорону здоров`я. Такими, зокрема, є Закони України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», «;Про захист населення від інфекційних хвороб», «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», деякі підзаконні нормативно-правові акти.

Статтею 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. А у статті 30 цього закону передбачено, що, щодо окремих особливо небезпечних інфекційних захворювань можуть здійснюватися обов`язкові медичні огляди, профілактичні щеплення, лікувальні та карантинні заходи в порядку, встановленому законами України.

Обов`язок громадян України робити щеплення у передбачених законодавством випадках міститься і у ст. 5 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення». А стаття 27 цього закону визначає, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у статті 12 визначено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Відтак, держава Україна, виконуючи своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення захисту життя людини від ризику хвороби, яка може спричинити смерть, визначила як обов`язкову вакцинацію для певного кола осіб у певних випадках та від певних захворювань. Таким випадком, зокрема, є окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

Таким чином, право на охорону здоров`я та право на працю є взаємопов`язаними, і право на охорону здоров`я виступає основою при реалізації права на працю, а суб`єктивне право громадянина на працю реалізується з дотриманням права на охорону здоров`я інших громадян. І виконання державою свого позитивного обов`язку щодо захисту права громадян на охорону здоров`я не призводить до порушення права на працю окремих громадян.

ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначає: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №331/5291/19 вказано, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей.

В цій же постанові Верховного Суду вказано, що вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту, а право дитини позивачки на освіту в шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси.

За таких обставин суд вважає, що порушення права позивачки на працю, визначене статтею 43 Конституції України, відсутнє, оскільки вона працює у Львівській школі мистецтв на посаді викладача, що підтверджується копією трудової книжки та вказана посада віднесена до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Вимога вакцинації і відсторонення позивачки від роботи через відсутність такої з метою запобігання захворюванню не становить будь-якого обмеження чи втручання у право позивачки на працю, оскільки щеплення працівника, у визначених законом випадках, є умовою реалізації ним права на працю. Водночас відсторонення від роботи працівника, який відмовився від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку визначеному законом є правомірним заходом, який гарантує забезпечення права на охорону здоров`я та безпечні умови праці інших працівників і до порушення права на працю не призводить.

Водночас, позивачка не позбавлена можливості обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації.

Суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано статтею 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Проте, такі втручання цілком припустимі. Зокрема, для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Обов`язкова вакцинація для певних категорій працівників чітко передбачена національним законом, а саме ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ст. 5 та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Крім того, 30.03.2020 до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» були внесені зміни та доповнено його Прикінцеві положення, де у п. 2-3 законодавець зокрема вказав, що тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб.

В подальшому, відповідно до ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де вказано, що перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, Міністерство охорони здоров`я України видало Наказ від 04.10.2021 № 2153, яким було затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

До цього переліку увійшли зокрема працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Таким чином, обов`язок позивачки, як особи, яка працює у освітній сфері, пройти профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, був чітко передбачений національним законом, тому доводи позивачки в цій частині є необгрунтованими.

Щодо того, чи було втручання необхідним у демократичному суспільстві, то суд зазначає, що вакцинація населення та обов`язкова вакцинація працівників у сфері освіти відбувалася з метою саме недопущення поширення інфекційного захворювання серед населення, а в першу чергу серед дітей. Така вакцинація відбувалася у відповідності до рекомендацій ВООЗ, метою яких є колективний імунітет.

Тому, таке втручання у право позивача було необхідним у демократичному суспільстві і в даному випадку превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими інтересами та правами позивача.

Суд також зауважує, що законодавство надавало право позивачці відмовитися від вакцинації при умові наявності медичних протипоказань.

У частині 2 статті 8 Конвенції перелічено законні випадки, які можуть виправдовувати порушення прав: "в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Втручання у право позивачки сприяло законній меті, а саме захисту її здоров`я та захисту прав і свобод інших осіб. Тому, вимога про необхідність вакцинації сприяла законній меті, яка визначена у статті 8 Конвенції.

Щодо доводів позивачки про відсутність окремого порядку та процедури відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID-19, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Дана норма права передбачає випадки відсторонення працівника від роботи, а також відсилає до законодавства, яке може передбачати інші випадки, коли працівник може бути відстороненим.

Таким випадком є, зокрема, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», де у статті 12 визначено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями, а у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Крім того, вжитий у ст. 46 КЗпП України термін «законодавством», охоплює не лише закони, а й підзаконні нормативно-правові акти, у яких визначені підстави для відсторонення працівника.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року №12-рп/98 розтлумачено термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Таким чином, в розумінні статті 46 КЗпП України, випадки для відсторонення працівника від роботи можуть бути визначені також і постановами Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у п. 41-6 зобов`язано керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити зокрема відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відтак, з огляду на відмову позивачки здійснити профілактичне щеплення проти COVID-19 у роботодавця навіть не було права приймати рішення про відсторонення чи не відсторонення такого працівника, позаяк роботодавець був зобов`язаний вжити заходів щодо відсторонення такого працівника.

Більше того, бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тому, доводи позивачки у цій частині є безпідставними.

Інші доводи позивачки також не дають підстав для висновку про її порушене право, а відповідно і необхідність його захисту.

В даному випадку відсторонення позивачки від роботи ґрунтувалось на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом за існування правових та фактичних підстав, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі слід відмовити, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини.

Слід також зазначити, що з 01.03.2022 року ОСОБА_1 допущено до роботи на підставі наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 №380.

За наведених підстав, вимога про стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи також не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Так як під час відсторонення працівник тимчасово не виконує роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

Судовий збір слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12,13, 81, 82, 141, 258, 259, 263-265, 273, 274 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Львівська школа мистецтв №10» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, виплату заробітної плати - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Комунальний заклад «Львівська школа мистецтв №10» (місце знаходження: м. Львів, вул. Пулюя, будинок 7).

Повний текст судового рішення складено 13 квітня 2022 року.

Суддя: І.С. Мруць