ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3069/22 Справа № 173/689/21 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Соловей Володимира Андрійовича на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог заяви ОСОБА_1 посилалася на те, що в період з 2001 року по 2005 рік вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 25 квітня 2005 року шлюб між ними був розірваний. У травні 2008 року ОСОБА_2 запропонував їй знову жити разом як чоловік і дружина, вона прийняла ОСОБА_2 , та вони почали разом проживати. На той час у неї у власності була квартира за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона з дітьми почали проживати в зазначеній вище квартирі. У липні 2011 року вони змінили місце проживання, переїхавши в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , який купили за сумісні з ОСОБА_2 кошти за договором міни. Заявник зазначає, що крім неї у зазначеному будинку зареєстровані її діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записані відповідно до ст. 135 СК України, тобто з її слів. Тому вважає, що у її дітей батька немає. Її з ОСОБА_2 відносини тривали з травня 2008 року по грудень місяць 2020 року. Так, 06 грудня 2020 року ОСОБА_2 відлупцював її на очах у дітей, що змусило її тікати з дому. З того часу вона не має доступу до будинку та навіть не може забрати свої особисті речі і документи. Крім цього, діти залишились із ОСОБА_2 та фактично стали його заручниками, так як він має дуже негативний вплив на неповнолітніх дітей. Зазначала, що ОСОБА_2 не випускає дітей з будинку, постійно їх контролює, не дає можливості їй побачитись із дітьми та поспілкуватись з ними. За цей період ОСОБА_2 налаштував дітей так, що вони почали вигадувати про неї різні історії, та навіть, що вона побила свого сина. Діти з початку 2021 року перестали відвідувати гуртки, ходять дуже неохайні та замурзані. За час, що вона не має можливості спілкуватись з дітьми, вони, якщо трапляється нагода зустрітись з ними, ховаються від неї, тікають, ображають, а син навіть лає її. З поведінки ОСОБА_2 вбачається, що така поведінка дітей дуже тішить його та він навіть заохочує їх. Зазначає, що її діти проживають в будинку чужого дядька, який поступово ламає дитяче уявлення про матір, про цінності життя, налаштовує дітей постійно брехати, як то робить сам. Заявник неодноразово намагалась потрапити до будинку, але ОСОБА_2 робить для цього перешкоди та навіть не пускає її на подвір`я та не дає спілкуватись з дітьми. Лише в моменти, коли ОСОБА_2 немає вдома, донька може зателефонувати їй та сказати щось лагідне. Вона хвилюється за своїх дітей, що таке спілкування їх остаточно зламає. ОСОБА_2 погрожує їй фізичною розправою та чинить психологічне насильство. Це погрози різного характеру, в тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження і образи нецензурними словами. Він постійно вчиняє сварки для чого використовує незначні приводи, не зважаючи на те, де це відбувається та хто там присутній. Станом на теперішній час існує реальна загроза продовження насильства з боку ОСОБА_2 , тобто існують ризики настання більш тяжких наслідків для неї та її дітей психічного, а можливо і фізичного здоров`я. На підставі викладеного ОСОБА_2 просила суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , строком на шість місяців і встановити наступні обмеження: заборони ОСОБА_2 , наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця її фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до неї в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця перебування сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця перебування доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні розмови з нею та неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 . Видано обмежувальний припис стосовно громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: - заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 в будь-який час доби; заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 вести листування, телефонні розмови із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючою за адресою: АДРЕСА_3 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В задоволенні решти вимог відмовлено. Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців.

В апеляційній скарзі представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Соловей В.А. просить рішення суду від 07 грудня 2021 року змінити та задовольнити вимоги заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису в повному обсязі, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основним нормативно - правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", положеннями якого заявник обґрунтовує свої вимоги, та норми статей 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, набрали чинність 07 січня 2018 року.

Розділ IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що "враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству", обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях".

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Тобто, оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 березня 2020 року у справі № 159/4550/19 (провадження № 61-884св20) та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/19409/19 (провадження № 61-6763св20).

У частині другій статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) вказано, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19).

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 квітня 2005 року (а.с.8).

Судом встановлено, з 2008 року по 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що визнається сторонами.

У період їх спільного проживання народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Матір"ю дітей зазначено - ОСОБА_1 . Батьком дітей зазначено - ОСОБА_2 (а.с.6, 7).

Відомості про батька дітей записані на підставі заяви матері - ОСОБА_1 відповідно до ст. 135 СК України.

ОСОБА_2 зазначав, що він є біологічним батьком дітей.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 не є батьком дітей, заявниця ОСОБА_1 суду не надала. Заявниця сама посилається на той факт, що в період з 2008 року по 2020 рік проживала однією сім`єю саме зі ОСОБА_2 , а не з будь-яким іншим чоловіком.

Судом встановлено, що протягом їхнього спільного проживання, відносини між заявницею та ОСОБА_2 погіршувались, що в результаті привело до припинення відносин між ними.

Звернувшись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на те, що 06 грудня 2020 року ОСОБА_2 відлупцював її на очах у дітей, що змусило її тікати з дому. З того часу вона не має доступу до будинку та навіть не може забрати свої особисті речі і документи. Діти залишились із ОСОБА_2 та фактично стали його заручниками, так як він має дуже негативний вплив на неповнолітніх дітей, він не випускає дітей з будинку, постійно їх контролює, не дає можливості їй побачитись із дітьми та поспілкуватись з ними. За цей період ОСОБА_2 налаштував дітей так, що вони почали вигадувати про неї різні історії, навіть, що вона побила свого сина.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснював, що він не заперечує наявність конфлікту між ним і заявницею, але вказує, що заявниця сама прийняла рішення піти з дому і будь-яких перешкод для повернення додому він їй не чинив.

У квітні 2021 року, тобто через чотири місяці після вказаного конфлікту, ОСОБА_1 почала звертатися до різних органів з приводу вилучення дітей від ОСОБА_2 (а.с.9, 10).

З повідомлення відділення поліції Кам`нського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 20 квітня 2021 року № 44.3-3695 вбачається, що факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження. ОСОБА_1 хоче спілкуватись зі своїми дітьми, але діти не бажають цього робити, так як, з її слів, батько налаштовує дітей проти неї (а.с.11).

В апеляційній скарзі представник заявниці адвокат Соловей В.А. просить змінити рішення суду і винести обмежувальний припис про заборону ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця перебування сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 , вести листування, телефонні розмови з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Допитані в судовому засіданні у суді першої інстанції в присутності педагога діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , пояснили, що вони проживають з батьком ОСОБА_2 . Батько ставиться до них добре, забезпечує їх продуктами харчування, купує їм одяг. Вони відвідують гуртки. Із заявницею вони проживати не бажають, оскільки остання, коли проживала разом з ними била їх, лаяла та ставилась до них дуже негативно, а батько захищав їх від неї. Діти ОСОБА_2 знають його як свого рідного батька, який здатний забезпечити їм нормальні та безпечні умови для проживання.

З наданих суду індивідуальних психологічних характеристик на дітей вбачається, що емоційний стан дітей в нормі, діти мають середній рівень тривожності. З наданих на дітей характеристик зі школи вбачається, що діти виявляють зацікавленість до навчання, забезпечені всім необхідним для школи. Школу відвідують чистими та охайними, є доглянутими. Будь яких змін у поведінці дітей в характеристиках не зазначено (а.с.68-71).

Відповідно до частин 1, 2 статті дев`ятої Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2020 року у справі №753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено такий висновок: "Видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства".

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч.2ст. 76 ЦПК).

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Встановлено, діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 тривалий час - з грудня 2020 року проживають разом із батьком ОСОБА_2 .

Слід зазначити, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , який є батьком дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчиняв будь-які неправомірні дії відносно дітей, що свідчать про жорстоке поводження з дітьми, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження заявником не надано, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви в цій частині.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, оскільки матеріали справи не містять доказового обгрунтування того, що батько дітей дійсно вчиняє дії, які кваліфікуються як домашнє насильство відносно дітей.

Доводи апеляційної скарги про неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, наявність підстав видачі обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця перебування сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 , вести листування, телефонні розмови з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб належними доказами у справі не підтверджуються.

Посилання в судовому засіданні в апеляційному суді на наявність ухвали слідчого судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2022 року, якою було задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність органу досудового розслідування ВП №3 Кам"янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та зобов"язано ВП №3 Кам"янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви ОСОБА_1 від 04 січня 2022 року, не можуть бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо заборони ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця перебування сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в будь-який час доби; заборонити ОСОБА_2 , вести листування, телефонні розмови з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, оскільки вказана ухвала була винесена після постановлення оскаржуваного рішення суду у цій справі від 07 грудня 2021 року, та події, про які вказано в ухвалі також виникли після ухвалення оскаржуваного рішення у справі. Доказів на підтвердження того, що кримінальне провадження було порушено відносно батька дітей ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Доказів на підтвердження того, що батько дітей ОСОБА_2 притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності за неналежну його поведінку відносно дітей матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Соловей Володимира Андрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова