Справа № 450/641/21 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/2389/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року в складі судді Кіпчарського М.О. та додаткове рішення цього ж суду від 16 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хегельманн Транспорте Юкрейн» про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення заробітної плати за час незаконного звільнення, стягнення компенсації моральної шкоди,-

встановив:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення заробітної плати за час незаконного звільнення, стягнення компенсації моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовувала тим, що вона прийнята на роботу на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності до Львівської філії ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» з 02.10.2019 згідно строкового трудового договору терміном на 12 місяців, з встановленням випробувального терміну строком 3 місяці з дня прийнята на роботу. Однак, 12.11.2019 року її звільнено з роботи у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування. Вважає своє звільнення з роботи незаконним, оскільки роботодавцем, всупереч ст. 26 КЗпП України, встановлено випробування, а також не погоджується з підставами повідомлення про звільнення, тобто доповідними інших працівників по роботі та їх особистим поясненням, оскільки вважає такі сфабрикованими.

Просила визнати звільнення з роботи незаконним, стягнути з відповідача заробітну плату з часу її незаконного звільнення з роботи 12.11.2019 до закінчення терміну дії трудового договору 02.10.2020, стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди в розмірі п`ятдесяти мінімальних розмірів заробітних плат яка становить 300000 грн.

Оскаржуваним рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хегельманн Транспорте Юкрейн» про визнання звільнення з роботи незаконним, стягнення заробітної плати за період з 02.10.2019 по 02.10.2020 у розмірі 131463,00 грн. та стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн., відмовлено.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 5222,63 грн. 63 коп.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 травня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 серпня 2021 року оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає судові рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягають скасуванню.

В апеляційній скарзі на рішення від 08 травня 2021 року апелянт зазначає, що не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки справжньою причиною її незаконного звільнення була заздрість і конкуренція деяких колег по роботі, вона була єдиним працівником у компанії, яка володіє іноземними кваліфікаціями та іноземним досвідом.

07.11.2019 після розмови із працівником польського філіалу компанії, директор Львівського філіалу ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» повідомив про її звільнення, однак вона не хотіла писати заяву про звільнення за власним бажанням, тому директор філіалу дав вказівку усім працівникам відділу зовнішньоекономічної діяльності написати відповідні доповідні записки. 12.11.2019 позивачку офіційно повідомлено про звільнення з роботи, цього ж дня вона залишила заяву директору про те, що залишає роботу у зв`язку із істотним погіршенням умов праці.

Апелянт вважає, що її відсутність на роботі 07.11.2019 з 16,40 год. до 18,00 год. не може бути підставою для звільнення з підстав невідповідності займаної посади за наслідками випробування, при цьому не свідчать про таку обставину і доповідні записки кураторів та колег по роботі, оскільки це не підтверджено належними доказами.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції вона не мала можливості подати заяву про вилучення доповідних записок кураторів та колег по роботі із числа доказів, оскільки було лише одне судове засідання, після якого було проголошено судове рішення.

Просить звернути увагу, що 28 травня 2021 року під час перерви у судовому засіданні директор ОСОБА_2 сказав їй, що суддя Кіпчарський М.О. є його другом, тому вважає, що суд першої інстанції був упередженим і законного судочинства не проводив.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 16 серпня 2021 року позивачка зазначає, що не повинна сплачувати судовий збір на вимогу про стягнення заробітної плати із відповідача за час незаконного звільнення з роботи, оскільки відповідно до п. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Крім цього, у березні 2021 року подала до суду першої інстанції клопотання про звільнення її від сплати судового збору з покликанням на скрутний фінансовий стан.

Просить скасувати додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року та звільнити її від сплати судового збору за усіма позовними вимогами.

18.01.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» на апеляційну скаргу, обґрунтування якого зводяться до того, що умова про випробування, яка зазначена у самій заяві позивачки про призначення на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності і повторена у Договорі та наказі про прийняття на роботу, є законною. З врахуванням того, що відповідно до вимог ст. 28 КзПП України відповідачем встановлено невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді та виконуваній роботі, її належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України, при цьому звільнення відбулося в межах строку випробування, що відповідає вимогам закону. Просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на відзив від 19.01.2022 позивачка ОСОБА_1 звертає увагу на те, що в матеріалах справи немає жодного письмового, електронного, або речового доказу, які б підтверджували слова кураторів або колег по роботі, зазначені у їх доповідних записках, відтак вважає, що відсутні докази встановленні її невідповідності займаній посаді.

Учасники справи позивачка ОСОБА_1 та представник відповідача ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на офіційні електронні адреси учасників, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що законодавством України не визначений порядок встановлення невідповідності працівника займаній посаді та виконуваній роботі. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Оцінку відповідності чи невідповідності працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає самостійно власник або уповноважений ним орган, визначаючи у цьому контексті критерії якості виконання роботи за посадою, який наділений певною свободою розсуду, це питання не може вирішуватись судом, відтак суд прийшов висновку про те, що відповідач надав достатньо доказів на підтвердження своїх висновків щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді протягом випробувального терміну, а позивачкою не доведено можливого факту порушення порядку та процедури її звільнення з роботи на підставі п.11 ст.40 КЗпП України, а також, що в результаті дій відповідача їй спричинено моральну шкоду.

В свою чергу, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору, суд першої інстанції врахував, що у зв`язку із відмовою у задоволенні даного позову, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з позивачки необхідно стягнути в дохід держави несплачений судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 908,00 грн. та дві вимоги майнового характеру (1314,63 грн. та 3000,00 грн.), а всього у розмірі 5222,63 грн.

Перевіряючи законність оскаржуваних судових рішень рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що з 02.10.2019 позивачка ОСОБА_1 прийнята на роботу на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності у Львівську філію ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» згідно строкового трудового договору терміном на 12 місяців, що підтверджується копією трудового договору № 24 (а.с. 46-49).

Згідно із п.1.3 Договору працівнику за попереднім погодженням, встановлюється випробувальний термін строком 3 місяці з дня прийняття на роботу та включно до 02 січня 2020 року. Працівник ознайомився із ст.ст. 26-28 КзПП України та розуміє наслідки невідповідності займаної посади.

Додатком № 1 до Трудового договору визначено розмір винагороди працівника.

У заяві від 01.10.2019 на ім`я директора філії ТОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» ОСОБА_1 просила прийняти її на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності з 02.10.2019 із строком випробування три місяці, просила укласти з нею письмовий строковий договір строком не менше 12 календарних місяців (а.с. 50).

Наказом (розпорядженням) № 27/19-к від 01.10. 2019 про прийняття на роботу ОСОБА_1 передбачено умови прийняття на роботу: за умовами контракту до 02.10.2020, зі строком випробування 3 місяці. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 01.10.2019, про що свідчить її підпис (а.с. 51).

12.11.2019 позивачка ОСОБА_1 отримала повідомлення про звільнення за результатами випробування, у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді під час строку випробування, що підтверджується копією повідомлення №02/19 від 12.11.2019, з яким позивачка ознайомлена (а.с. 59).

Відповідно до наказу (розпорядження) № 44/19-К від 15.11.2019 про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнена з посади менеджера із зовнішньоекономічної діяльності ДФ ТОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» у зв`язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді протягом строку випробування на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП України (а.с. 60).

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним, просила зобов`язати відповідача поновити її на роботі та виплатити заробітну плату з часу поновлення на роботі до часу закінчення дії строку договору, а також відшкодувати завдану моральну шкоду, обґрунтування вимог позивачки зводиться до того, що роботодавцем в супереч ст. 26 КЗпП України було встановлено випробування, не погоджується з підставами повідомлення про звільнення, тобто доповідними кураторів та колег, оскільки вважає такі сфабрикованими.

Подаючи відзив та фактично заперечуючи позовні вимоги відповідач ТзОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» відповідні обґрунтування зводить до того, що встановлення випробування для позивачки відповідали вимогам закону, до відзиву додано копії матеріалів, які пов`язані з працевлаштуванням, виконанням відповідної роботи та звільненням позивачки (заява, накази, доповідні, акт).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

За змістом статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця. До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини.

Загальний строк випробування при прийнятті на роботу для працівника, встановлений статтею 27 КЗпП України, за виключенням окремих випадків, не може перевищувати трьох місяців.

Коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (стаття 28 КЗпП України).

Зважаючи на те, що умовами трудового договору № 24 від 02.10.2019, який підписаний сторонами, тобто позивачкою та директором відповідача, визначено порядок встановлення випробувального терміну, при цьому жодна із сторін такий договір чи його пункт у відповідній частині не оскаржувала, не є такі і предметом даного спору, позивачка була фактично допущеною до роботи та своїм підписом засвідчила згоду з таким, колегія суддів не приймає до уваги доводи позивачки щодо неправомірності, на її думку, встановлення їй випробувального терміну.

Більше того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

На переконання колегії суддів, дії ОСОБА_1 , яка у заяві від 01.10.2019 на ім`я директора філії ТОВ «Хегельманн Транспорте Юкрейн» просила прийняти її на посаду менеджера із зовнішньоекономічної діяльності, укласти з нею письмовий строковий договір на 12 календарних місяців, із строком випробування три місяці, підписала трудовий договір із такими умовами, при цьому на даний час не погоджується із встановленням їй випробування, суперечить її попередній поведінці і є недобросовісними.

В свою чергу, у період випробувального терміну роботодавець з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатності виконувати якісно і сумлінно свої обов`язки за трудовим договором. У разі якщо роботодавець в період випробування працівника прийде до негативного висновку щодо відповідності працівника роботі, яка йому доручається, він має право розірвати з працівником трудовий договір з причини незадовільного результату випробування. Прийняти таке рішення роботодавець має право в будь-який час протягом іспитового строку, в тому числі не чекаючи дня закінчення цього строку.

Роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 823/3540/14.

Протягом випробувального терміну на поведінку позивачки надходили акти та доповідні записки від працівників товариства з вимогою вжити заходи.

Зокрема, 07.11.2019 менеджерами з міжнародних перевезень ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 складено акт про те, що ОСОБА_1 відсутня на робочому місці з 16:40 год. до 18:00 год. (а.с. 52).

Крім цього, у доповідній записці менеджера ОСОБА_4 від 07.11.2019 вказано, що менеджер з міжнародних перевезень ОСОБА_1 веде себе не зовсім адекватно в колективі, створює конфліктні ситуації, наклепи, в роботі допускає багато помилок, які змушені виправляти інші працівники. В переписках із клієнтами вона може нахамити, дозволяє собі грубо розмовляти (а.с. 53).

Аналогічного змісту доповідні записки подано менеджерами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , оцінку яким надано судом першої інстанції (а.с. 54-56).

Оцінивши ділові якості позивачки, роботодавець визнав їх рівень неприйнятним, тобто в період проходження ОСОБА_1 випробувального терміну відповідач дійшов негативного висновку щодо відповідності позивачки роботі, яка їй доручалась, тому мав право розірвати з працівником трудовий договір з підстав незадовільного результату випробування. Такий негативний висновок документально підтверджений доказами, належну оцінку яким надано судом першої інстанції, відтак суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 11 статті 40 КЗпП України є законним.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які можуть бути підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, апелянтом не представлено, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та необхідності переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як зазначено вище, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору, суд першої інстанції врахував, що у зв`язку із відмовою у задоволенні даного позову, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з позивачки необхідно стягнути в дохід держави несплачений судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 908,00 грн. та дві вимоги майнового характеру (1314,63 грн. та 3000,00 грн.), а всього у розмірі 5222,63 грн.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення від 16 серпня 2021 року позивачка зазначає, що не повинна сплачувати судовий збір на вимогу про стягнення заробітної плати із відповідача за час незаконного звільнення з роботи, оскільки відповідно до п. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Крім цього, у березні 2021 року подала до суду першої інстанції клопотання про звільнення її від сплати судового збору з покликанням на скрутний фінансовий стан.

Колегія суддів звертає увагу, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», стосується позовних вимог про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі і не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування роботодавцем моральної шкоди, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 761/943/18, від 15 лютого 2021 року в справі № 372/4328/19, від 17 червня 2021 року у справі № 725/5849/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 265/5327/20.

Відтак, залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 в ухвалі від 23.02.2021 суд першої інстанції вказав, що єдиною підставою для звільнення від сплати судового збору є скрутний матеріальний стан заявника, однак позивачкою не надано доказів на підтвердження незадовільного майнового стану та неможливості сплати судовий збір.

Усуваючи недоліки, вказані в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позивачка ОСОБА_1 у заяві від 03.03.2021 звернулася до суду із клопотанням про звільнення від сплати судового збору у зв`язку із скрутним матеріальним становищем.

Ухвалою від 04.03.2021 клопотання позивачки про звільнення від сплати судового збору задоволено частково, відстрочено позивачці сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються ЗУ «Про судовий збір».

Згідно із статтею 8 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, чи звільнити від сплати такого при цьому особа, яка заявляє відповідне клопотання, в силу статті 12 ЦПК України повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зокрема, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням звільнити її від сплати судового збору, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Усуваючи недоліки ухвали про залишення без руху апеляційної скарги, позивачка ОСОБА_1 надала суду Відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.11.2021. З даної копії слідує, що у 2020 році ОСОБА_1 отримала дохід на загальну суму 12269, 43 грн. (а.с. 179).

На переконання колегії суддів, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в розмірі 5222,63 грн., суд першої інстанції не врахував, що такий розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивачки за 2020 рік, а саме попередній календарний рік перед звернення її до суду, відтак оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з врахуванням того, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено, такі витрати необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 травня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року задовольнити.

Додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2021 року скасувати.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору в розмірі 5222 (п`ять тисяч двісті двадцять дві) гривень 63 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції, компенсувати судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк