Дата документу 23.02.2022 Справа № 334/6617/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6617/20 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Провадження №22-ц/807/55/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кримської О.М., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 піклувальником якого є ОСОБА_2 , представника, адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 21 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_3 був підписаний договір позики відповідно до якого відповідач передав грошові кошти у сумі 112660,00 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором позики приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. було посвідчено договір іпотеки за реєстровим № 1574, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

18 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був підписаний договір позики за змістом якого відповідач передав грошові кошти у розмірі 18605,00 грн.

18 липня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. було посвідчено договір, за реєстровим № 2914 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого Салтан В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 квітня 2015 року за реєстровим № 1575.

21 жовтня 2020 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Федосенко Костянтином Олеговичем було внесено запис про реєстрацію права власності № 38819056 на ім`я ОСОБА_3 щодо об`єкту нерухомого майна реєстраційний № 01, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Підставою для державної реєстрації права власності на ОСОБА_3 зазначено: договір про внесення змін до договору іпотеки, серія та номер: 2914, виданий 18 липня 2016, видавник: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу.

Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 54748423 від 23 жовтня 2020 15:36:57, приватним нотаріусом Федосенко Костянтином Олеговичем, Запорізький міський нотаріальний округ, Запорізька область.

ОСОБА_1 вважає, що у ОСОБА_3 не виникло право вимоги щодо стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з не укладенням договорів позики, оскільки під час укладання письмових договорів позики, факт передання грошових коштів не здійснився та ОСОБА_1 легковажно розраховував на виконання ОСОБА_3 дій відносно передання після підписання договорів позики та договору іпотеки.

Тобто, фактично ОСОБА_1 не володіючи достатніми юридичними знаннями та піддавшись на оману ОСОБА_3 , особисто не отримував у своє розпорядження грошові кошти у загальній сумі 131265,00 грн, про що свідчить відсутність боргового документу.

Фактично, укладені договори позики від 22 квітня 2016 року та 18 липня 2016 року не встановлюють факт передання грошових коштів, що фактично не відбулось ані перед їх підписанням, ані після, що свідчить про укладення правочинів без настання реальних наслідків, тобто укладення недійсних правочинів.

При цьому, відсутність реальності вчинення та як наслідок недійсності основного зобов`язання породжує недійсність й договорів забезпечення за цим зобов`язанням, а саме договору іпотеки від 22 квітня 2016 року та договору внесення змін до договору іпотеки від 18 липня 2016 року.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України ОСОБА_1 просив суд:

Визнати договір позики від 22 квітня 2016 року, підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про передання у власність грошових коштів у сумі 112660.00 грн, недійсним.

Визнати договір позики від 18 липня 2016 року, підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про передання у власність грошових коштів у сумі 18605.00 грн, недійсним.

Визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. за реєстровим номером 1574, про передання в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Договір від 18 липня 2016 року посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. за реєстровим номером 2914 про внесення змін до договору іпотеки, повідченого ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 квітня 2015 року за реєстровим номером 1575.

РішеннямЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договір позики від 22.04.2016 та 18.07.2016, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про передання у власність грошових коштів у сумі 112660,00 грн та 18605,00 грн недійсним та про визнання недійсним договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. за реєстровим № 1574, про передання в іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 та договору від 18.07.2016 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. за реєстровим № 2914 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого Салтан В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22.04.2015 за реєстровим № 1575, відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Рогозін Олексій Вікторович, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі та не всебічно досліджено обставитни справи, не взято до уваги, що у відповідача не виникло права вимоги щодо стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з не укладенням договорів позики, оскільки під час укладення письмових договорів позики, факт передання грошових коштів не здійснився та позивач легковажно розраховував на виконання відповідачем дій відносно передання після підписання договорів позики та договору іпотеки. Позивач особисто не отримував грошові кошти у загальній сумі 131265.00 грн, про що свідчить відсутність боргового документу. Фактично, укладені договори позики від 22 квітня 2016 року та від 18 липня 2016 року не встановлюють факт передання грошових коштів, що фактично не відбулось ані перед їх підписанням, ані після, що свідчить про укладення правочинів без настання реальних наслідків, тобто укладення недійсних правочинів.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задовленні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушень вимог щодо форми та посвідчення оспорюваних договорів позики, передбачених нормативними документами, при розгляді справи не встановлено, та доказів зворотного ОСОБА_1 суду також не надано, п. 1 договорів позики від 22 квітьня 2016 року, від 18 липня 2016 року посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у загальній сумі 131265.00 грн, тому підстави для задоволення позову та визнання договорів позики, договору іпотеки недійсним, з підстав зазначених у позовній заяві відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 22 квітня 2016 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики. (а.с.8).

Відповідно до п. 1, 2 договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичаль6ник прийняв грошові кошти у сумі 112600,00 грн, грошовим еквівалентом якої за офіційним курсом на момент укладення договору є 4440,00 доларів США, які позичальник повинен повернути в строк до 22 квітня 2017 року.

Відповідно до п.3 договору встановлений такий порядок повернення позиченої суми грошей: сума позики підлягає поверненню у гривні; позика підлягає поверненню частками у розмірі 3050,00 грн щомісяця до 30 числа, починаючи з наступного за підписанням цього договору місяця, та залишок позиченої суми має бути повернення в останній місяць дії цього договору; позичальник здійснює оплату вказаних платежів шляхом перерахування грошей на платіжну картку позикодавця № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до п.4 договору, сторони підтверджують що позикодавець передав, а позичальник отримав від позикодавця грошову суму, зазначену у п.1 договору до його підписання.

Відповідно до п.5 договору, позикодавець має право вимагати від позичальника повернення суми позики у строк, не раніш, ніж передбачений у п.2 договору.

Відповідно до п. 6 договору, позичальник має право повернути суму позики, передбачену в п.1 договору, достроково.

Відповідно до п.8 договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки на суму залишку боргу.

В забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором позики приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. 22 квітня 2016 року було посвідчено договір іпотеки за реєстровим № 1574, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку відповідачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . (а.с.10-12).

Відповідно до п. 1.1 цей договір забезпечує вимоги ОСОБА_3 (іпотекодержателя), що випливають з договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 22 квітня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_1 (Іпотекодавець) зобов`язаний повернути ОСОБА_3 ( Іпотекодержателю) позику у розмірі 112660.00 грн.

18 липня 2016 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики. (а.с. 9).

Відповідно до п. 1, 2 договору позики, позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв грошові кошти у сумі 18605,00 грн, грошовим еквівалентом якої за офіційним курсом на момент укладення договору є 750,00 доларів США, які позичальник повинен повернути в строк до 22 квітня 2017 року.

Відповідно до п.3 договору встановлений такий порядок повернення позиченої суми грошей: сума позики підлягає поверненню у гривні; позика підлягає поверненню рівними частками щомісяця до 30 числа, починаючи з наступного за підписанням цього договору місяця, та залишок позиченої суми має бути повернення в останній місяць дії цього договору; позичальник здійснює оплату вказаних платежі шляхом перерахування грошей на платіжну картку позикодавця № НОМЕР_1 в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до п.4 договору, сторони підтверджують що позикодавець передав, а позичальник отримав від позикодавця грошову суму, зазначену у п.1 договору до його підписання.

Відповідно до п.5 договору, позикодавець має право вимагати від позичальника повернення суми позики у строк, не раніш, ніж передбачений у п.2 договору.

Відповідно до п. 6 договору, позичальник має право повернути суму позики, передбачену в п.1 договору, достроково.

Відповідно до п.8 договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики позичальник повинен сплатити позикодавцю пеню у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочки на суму залишку боргу.

18 липня 2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан В.В. було посвідчено договір, за реєстровим № 2914 про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого Салтан В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22 квітня 2015 року за реєстровим № 1575. (а.с.13).

Відповідно до п.1 договору про внесення змін до договору іпотеки, п.1.1 Іпотечного договору викладений в наступні1й редакції: «Цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, 22 квітня 2016 року у простій письмовій формі, та з договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, 18 липня 2016 року у простій письмовій формі, за умовами яких іподекодавець зобов`язаний повернути іпоотекодержателю позики у розмірі 131265,00 грн, строком до 22 квітня 2017 року.

21 жовтня 2020 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Федосенко Костянтином Олеговичем було внесено запис про реєстрацію права власності № 38819056 на ім`я ОСОБА_3 щодо об`єкту нерухомого майна реєстраційний № 01, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.14-16).

Підставою для державної реєстрації права власності на відповідача зазначено: договір про внесення змін до договору іпотеки, серія та номер: 2914, виданий 18 липня 2016 року, видавник: Салтан В.В., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу.

Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень, індексний номер: 54748423 від 23 жовтня 2020 року 15:36:57, приватним нотаріусом Федосенко Костянтином Олеговичем, Запорізький міський нотаріальний округ, Запорізька область.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже, аналізуюи зміст частини другої статті 1047 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підтвердження укладення договору позики та його умов крім розписки позичальника може бути представлений інший документ, який посвідчує передання позичальникові позикодавцем грошової суми.

До такого висновку також прийшов Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики, висловивши правову позицію, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавецб набуває за цим договором тільки права.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договори позики, укладені між сторонами 22 квітня 2016 року та 18 липня 2016 року, та нотаріально посвідчений договір іпотеки, договір про внесення змін до договору іпотеки, є підтвердженням відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України укладення договору позики, вони підписанні сторонами із зазначенням всіх істотних умов, п. 1 яких посвідчує, що позикодавець ОСОБА_3 на умовах цих договроів передав у власність позичальнику, а позичальник ОСОБА_1 прийняв грошові кошти у загальній сумі 131265.00 грн, які позичальник повинен повернути в строк, передбачений договором.

Отже, договори позики, укладені між сторонами 22 квітня 2016 року та 18 липня 2016 року є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми у розмірі 131265.00 грн позичальнику ОСОБА_1 .

Договір іпотеки, укладений між сторонами від 22 квітня 2016 року та договір про внесення змін до договору іпотеки від 18 липня 2016 року укладений між сторонами не суперечить вимогам закону, нотаріально посвідчений, договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 квартири, що є предметом цього договору, перевірено.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує розписка про отримання коштів, або або інший документ, який посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Установивши на підставі належним чином оцінених доказів, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договорів позики, в запезпечення виконання яких було укладено договір іпотеки, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки письмова форма договорів позики внаслідок їх реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, містить умови зобов`язального характеру для ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів в розумінні статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, порушень вимог щодо форми та посвідчення оспорюваних договорів позики, передбачених нормативними документами не встановлено, та доказів зворотного позивачем не надано.

Доказів того, що правочин був спрямований не на реальне настання правових наслідків, що обумовлені частиною п`ятою статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, матеріали справи не містять, отже суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав, зазначених у позовній заяві.

Наданий представником позивача висновок судово-психіатричної експертизи № 526 від 09 грудня 2020 року не встановлює той факт, що позивач станом на час укладення договорів позики та іпотечного договору визнаний недієздатним та/або виявляв ознаки психічного розладу та не здатний розуміти значення своїх дій і керувати ними.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодесом випадках.

Водночас, позивач не звертався з позовом до суду про визнання договорів позики, договаору іпотеки недійсними з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт отримання коштів у борг підтверджує лише боргова розписка про отримання коштів не заслуговують на увагу, оскільки укладені між сторонами договори позики та іпотеки, є підтвердженням відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України укладення договру позики, п. 1 яких посвідчує передачу та отримання у власність позивачем грошових коштів у загальній сумі 131265.00 грн до підписання договорів.

Не заслуговують також на увагу доводи апеляційної скарги про не дослідження судом першої інстанції наявних у справі доказів, оскільки договори позики, договір іпотеки та зміни до нього суд досліджував та надав їм оцінку у сукупності з іншими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, зокрема те, що судом не надано правової оцінки всім обґрунтуванням, твердженням позивача, не знайшли своє підтвердження, оскільки у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України , апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , піклувальником якого є ОСОБА_2 , представника, адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича - залишити без задоволеня.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2021 року у цій справі справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 15 квітня 2022 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кримська О.М.Маловічко С.В.