Провадження № 22-ц/802/317/22 Категорія: 39 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Карпук А. К., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Губарик К. А.,

представника позивача - Вічинюка М. А. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 09 жовтня 2018 року вона надала відповідачу ОСОБА_3 згідно розписки позику у розмірі 300 000 грн, відповідно до якої остання зобов`язувалася повернути їй вказані грошові кошти у строк до 30 вересня 2020 року.

Позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за договором не виконала, позику не повернула.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь суму позики у розмірі 300 000 грн, 24 507 грн 31 коп. інфляційних втрат, 6 158 грн 19 коп. три проценти річних, а також понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 300 000 грн основної суми боргу за договором позики від 09 жовтня 2018 року, 24 507 грн 31 коп. інфляційних втрат, а також 6 158 грн 19 коп. три проценти річних.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що відповідач ОСОБА_3 жодних грошових коштів від позивача ОСОБА_2 не отримувала, а спірною розпискою був прихований правочин з надання послуг із розробки програмного забезпечення та надання маркетингових послуг. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Що стосується заяви представника відповідача ОСОБА_4 про відкладення судового засідання, то апеляційний суд зазначає наступне.

В заяві представник відповідача зазначає, що не має можливості з`явитися на розгляд справи через об`єктивну неможливість спричинену воєнним станом, хоча не зазначає у зв`язку з чим така неможливість виникла, оскільки на території Волинської області активних бойових дій не проводиться, навіть в умовах воєнного стану робота судів не може бути припинена і не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист, Волинський апеляційний суд працює. Крім того, представник відповідача, як адвокат, мала реальну можливість брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проте таким правом не скористалась. З наведених підстав колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_2 надала відповідачу ОСОБА_3 позику у розмірі 300 000 грн, яку остання зобов`язувалася повернути їй у строк до 30 вересня 2020 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а.с.8, 101).

Так згідно зазначеної розписки відповідач зобов`язувалася повернути грошові кошти вчасно до 30 вересня 2020 року. Повертати грошові кошти зобов`язалася з лютого 2019 року. Повернення позичених грошових коштів відповідач мала здійснювати рівними частинами в кінці кожного місяця.

Відповідач не заперечувала факту написання розписки.

Однак, як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики від 09 жовтня 2018 року не виконала, грошових коштів за вказаним договором у розмірі 300 000 грн позивачу у зазначений строк не повернула.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю на виконання умов цього договору грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором, укладення якого може підтверджуватися розпискою позичальника або іншим документом.

Крім того, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України довела та надала належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що відповідач ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики від 09 жовтня 2018 року, укладення якого підтверджується її письмовою розпискою, не виконала, надані їй позивачем грошові кошти у розмірі 300 000 грн у визначений договором строк не повернула. Тому, суд першої інстанції встановивши зазначені обставини справи, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про задоволення заявленого ОСОБА_2 позову та з урахуванням наведених норм матеріального права стягнув на її користь з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 300 000 грн, а також 24 507 грн 31 коп. інфляційних втрат та 6 158 грн 19 коп. три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні у цій справі судової психологічної експертизи з використанням поліграфа для встановлення тієї обставини, що ОСОБА_3 не отримувала грошових коштів у позику від позивача є безпідставними, оскільки інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є орієнтувальною та ймовірною. Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що висновок психологічної експертизи у даній категорії спорів не може бути засобом доказування в силу положень ст. 1051 ЦК України та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у цій справі судової психологічної експертизи.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача та її представника з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам, які викладені у відзиві на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на її користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частинами 1-3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення таких витрат позивач долучила до відзиву на апеляційну скаргу копію договору про надання правової допомоги №31/01/2022 року, укладеного з адвокатом Вічинюком М. А., квитанцію від 01 лютого 2022 року про сплату 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за договором про надання правової допомоги №31/01/2022 року. Згідно зазначеного акту адвокатом Вічинюком М. А. позивачу ОСОБА_2 були надані наступні послуги, а саме: аналіз норм чинного законодавства України та судової практики; вироблення правової позиції та підготовка відзиву на апеляційну скаргу відповідача, всього тривалістю 5 годин. Клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу відповідачем не заявлялось.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що реально понесені витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 5 000 (п`ять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: