ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2605/22 Справа № 201/2366/18 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

07 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту. Позивач в своїх позовних вимогах посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивачки - ОСОБА_3 . В період шлюбу у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 27 жовтня 1995 року. Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року. Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю. ОСОБА_3 був власником квартири за АДРЕСА_2 у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ваниа, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа - 33.1 кв. м., загальна площа - 53.9 кв. м. в АДРЕСА_3 . Після смерті батька ОСОБА_3 позивачці ОСОБА_1 стало відомо 15 лютого 2017 року, що її батько уклав Договір довічного утримання, посвідчений 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською держаною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239 з своєю дружиною ОСОБА_2 стосовно квартири за АДРЕСА_1 . Під час судового оскарження (цивільна справа № 201/4391/17) договору довічного утримання, посвідченого 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239, ОСОБА_1 стало відомо про існування заповіту ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 начебто заповів все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом, що був посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336. При ознайомленні ОСОБА_1 із заповітом нею було зауважено, що напис і підпис на заповіті не є підписом ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та напису від його імені на заповіті. Також те, що напис та підпис ОСОБА_3 на заповіті відрізняється від дійсного підпису та почерку спадкодавця, підтверджує його колишня дружина ОСОБА_4 , якій відомий почерк та підпис ОСОБА_3 . Складення заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 , оскільки напис і підпис на заповіті значно відрізняються від дійсного підпису та почерку ОСОБА_3 , що свідчить про підробку підпису та почерку на заповіті. Відповідно до Висновку експерта № 2352-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 201/2366/18 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 жовтня 2019 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений в графі «підпис» заповіту від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний самим ОСОБА_3 , рукописні записи від імені ОСОБА_3 « ОСОБА_5 цей заповіт прочитаний вголос і власноручно підписаний» та « ОСОБА_3 », що розміщено в заповіті від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою. Позивач вважає, що виконання рукописних записів від імені ОСОБА_3 у вказаному заповіті виконані не батьком, а іншою особою, що є порушенням норм ст. 207, 1234, 1247, 1248 ЦК України, ст. 56 Закону України «Про нотаріат», пунктів 156-157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1, 3 - 4 статті 203 ЦК України та відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання заповіту, посвідченого 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336 недійсним.

Просила, визнати заповіт, складений 21 лютого 2007 року ОСОБА_3 та посвідчений нотаріусом Фаст Л.Д., недійсним, оскільки на період складання заповіту ОСОБА_3 сам не підписував цей заповіт, на момент складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання заповіту, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по невизнанню її законного права на вказану спадщину неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим (том 1 а.с.4-7).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовлено (том 2 а.с. 46-52).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 2 а.с.56-59).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , що підтверджується повторним Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , видане Жовтневим районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 07 червня 2016 року.

В період шлюбу у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народилася донька - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 , видане Відділом ЗАГС виконкому Жовтневого райради народних депутатів м. Дніпропетровська, 15 жовтня 1993 року).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 27 жовтня 1995 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, 27 жовтня 1995 року).

Позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, на підставі якої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. було 15 липня 2016 року заведено спадкову справу № 419/2016 - спадкова справа номер у спадковому реєстрі 59233485 відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44468828 від 15 липня 2016 року.

Постановою від 06 грудня 2016 року, що була винесена державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Парусниковою - Сімон І.М. ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що квартиру за АДРЕСА_1 зареєстрована на іншу особу, тобто вищезазначене майно не належить спадкодавцю.

ОСОБА_3 був власником квартири за АДРЕСА_2 у житловому будинку літ. А-9, яка складається: 1-коридор, 2-коридор, 3-кладова, 4-кладова, 5-ванна, 6-туалет, 7-кухня, 8-житдова, 9-житлова, І-балкон, житлова площа - 33.1 кв. м., загальна площа - 53.9 кв. м. в АДРЕСА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 позивачці, як стверджує ОСОБА_1 , стало відомо 15 лютого 2017 року, що її батько уклав Договір довічного утримання, посвідчений 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською держаною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239 з своєю дружиною ОСОБА_2 стосовно квартири за АДРЕСА_1 .

Під час судового оскарження (цивільна справа № 201/4391/17) договору довічного утримання, посвідченого 21 листопада 2008 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-5239, ОСОБА_1 стало відомо про існування заповіту ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, згідно, якого ОСОБА_3 на користь своєї дружини ОСОБА_2 заповідав все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом, що був посвідчений 21 лютого 2007 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Фаст Л.Д. за реєстровим № 4-336.

Відповідно до наданого позивачем Висновку експерта № 2352-19 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі № 201/2366/18 Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22 жовтня 2019 року підпис від імені ОСОБА_3 , що розміщений в графі «підпис» заповіту від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний самим ОСОБА_3 , рукописні записи від імені ОСОБА_3 « ОСОБА_5 цей заповіт прочитаний вголос і власноручно підписаний» та « ОСОБА_3 », що розміщено в заповіті від 21 лютого 2007 року реєстровий № 336 - виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідно до висновку експертів № 5377-20 від 22 квітня 2021 року підписи і рукописні написи в заповіті ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, про які сперечається позивач, виконані саме ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що обставини на які посилається позивач не підтверджуються матеріалами справи і спростовуються висновком призначеної судом почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься й у частині третій статті 203 ЦК України.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Згідно частин 1-4ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Для встановлення належності підпису особі необхідні спеціальні знання, а відтак для доведення підстав зазначених в позовній заяві належним та допустимим доказом є висновок експерта (ст. 102,103 ЦПК України)

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2020 року за клопотанням позивача була призначена судово-почеркознавча експертиза (том 1 а.с. 221-222).

Відповідно до висновку експертів № 5377-20 від 22 квітня 2021 року підписи і рукописні написи в заповіті ОСОБА_3 від 21 лютого 2007 року, про які сперечається позивач, виконані саме ОСОБА_3 (том 1 а.с.239-248).

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання заповіту недійсним, оскільки останньою не надано належних доказів на підтвердження того, що волевиявлення заповідача під час посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало його волі.

Доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, оскільки висновок №5377-20 від 22.04.2021 року викликає у позивача сумніви в його правильності та суперечить висновку №2352-19 від 22.10.2019 року не є підставою для скасування судових рішень, оскільки наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (в тому числі висновки експертів) встановлює суд.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав задоволення клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, до такого ж висновку приходить і колегія суддів, оскільки підстави, передбачені ч. 2 ст. 113 ЦПК України, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: