справа № 760/9578/16-ц головуючий у суді І інстанції Українець В.В.
провадження № 22-ц/824/1346/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсними укладені між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договір позики від 01 жовтня 2010 року, договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 01 березня 2011 року, договір іпотеки від 01 жовтня 2010 року, договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 01 березня 2011 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 дізнався про існування договорів, укладених між його дружиною ОСОБА_1 , донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . ОСОБА_1 отримала позику в розмірі 479 255 грн. від ОСОБА_3 строком до березня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання по договору позики ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року у разі невиконання умов договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто, на вищезазначену квартиру, яка була придбана в шлюбі. ОСОБА_1 брала позику в інтересах сім`ї та без згоди позивача уклала зазначені угоди, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що квартира, яка є предметом договору іпотеки, є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як така, що була придбана у період шлюбу. Відчуження належної позивачу частки у квартирі без його згоди є порушенням прав ОСОБА_2 як співвласника вказаного майна. Факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним. Право користування квартирою набув малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як член сім`ї власника. Орган опіки та піклування не надавав будь-якого дозволу щодо квартири, у якій проживав та зареєстрований неповнолітній ОСОБА_6 . Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Відповідач також посилається на ряд постанов Верховного Суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 та ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 245 210 грн. строком до 01 квітня 2011 року без нарахування процентів (а.с.123, Т.1).

01 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого забезпечуються виконання зобов`язань, що виникли у іпотекодавців на підставі договору позики від 01 жовтня 2010 року.

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавці передають в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.131-133, Т.1).

01 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с.11-12, Т.1).

01 березня 2011 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки (а.с.148-149, Т.1).

Співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 (2/3 частини) та ОСОБА_1 (1/3 частини) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2005 року (а.с.142, Т.1).

ОСОБА_3 18 квітня 2018 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_3 » (а.с.159, Т.1).

Згідно з відповіддю Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 лютого 2021 року проведеною перевіркою виявлено актовий запис про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складений 26 грудня 1997 року № 562. Відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб відсутня. Актового запису про розірвання шлюбу не виявлено (а.с.3, Т.2).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення солідарного боргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором позики від 01 жовтня 2010 року (а.с.30-38, Т.2).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст. 65 СК України, ст. 203, 215, 387, 388, 1046 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вважаючи, що оспорювані договори вчинені відповідачем ОСОБА_1 без його згоди як іншого з подружжя.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову і рішення суду позивачем не оскаржується. Тобто, ОСОБА_2 погодився з рішенням суду, яким вирішено його вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 не зверталася до суду за захистом своїх прав з окремим позовом про визнання договорів недійсними. Подаючи апеляційну скаргу, відповідач фактично діє в інтересах позивача, на що останній її не уповноважував.

Апеляційна скарга не містить жодних доводів, що оскаржуваним рішенням суду порушуються права відповідача ОСОБА_1 .

Крім того, судом встановлено, що рішенням суду у справі № 760/3936/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

У вказаній справі ОСОБА_1 була відповідачем та не була позбавлена можливості заперечувати проти позову, зокрема, з тих підстав, що договір позики та договір іпотеки є недійсними.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 вересня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.