Справа № 347/2406/20
Провадження № 22-ц/4808/160/22
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю.С.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Бойчука І.В.,

секретаря Максимів Ю.В.

за участю представника апелянта адвоката Гуменюка Б.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду від 26 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Кіцули Ю.С. в м. Косів, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 05 листопада 2007 року між ним та ЗАТ «ПроКредит Банк» було укладено рамкову угоду № 0028, на підставі якої в подальшому були укладені договори про надання траншу № 26.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року, № 26.547/0028-2 від 08 листопада 2007 року та № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року, згідно яких він отримав кредитні кошти в розмірі 20 400 доларів США. В забезпечення виконання умов вищевказаної рамкової угоди між ним та банком того ж дня було укладено договір іпотеки приміщення магазину, предметом якого стало нерухоме майно - магазин, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Крім того, в забезпечення виконання умов рамкової угоди між ним та банком були укладені договори поруки по кожному договору про надання траншу.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2010 року у справі №2-1703/10, яке набрало законної сили 13 серпня 2010 року, стягнуто солідарно з нього та поручителя ОСОБА_3 на користь ЗАТ «ПроКредит Банк» 136 128,92 грн заборгованості за рамковою угодою № 0028 та укладеними у її межах договорами про надання траншу, а також 1 481,29 грн судових витрат. На виконання вказаного судового рішення 04 червня 2010 року було видано виконавчий лист, на підставі якого ВДВС Косівського РУЮ 02 липня 2010 року відкрито виконавче провадження № 20346243. В межах даного виконавчого провадження він частково погасив стягнуту заборгованість на суму 67 000 грн.

Одночасно на стягнення цієї ж заборгованості 04 червня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1108, згідно якого звернуто стягнення на іпотечне майно - приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Від виручених коштів пропонувалось погасити заборгованість за договорами траншу № 926.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року та № 26.547/0028-2 від 08 листопада 2007 року в сумі 66 420,21 грн та заборгованість за договором траншу № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року в сумі 69 708,70 грн, що в загальній сумі складало 136 128,91 грн, а також витрати на вчинення виконавчого напису в сумі 1 700 грн. На виконання виконавчого напису нотаріуса ВДВС Косівського РУЮ 17 червня 2010 року відкрито виконавче провадження № 21657102.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2017 року у справі № 2-1703/10, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, замінено стягувача у виконавчому провадженні № 20346243 з ПАТ «ПроКредит Банк» на TOB «Росвен Інвест Україна». Ухвала мотивована тим, що на підставі договору факторингу № КЕ/ПБ-2016, укладеного 22 серпня 2016 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», до останнього перейшло право вимоги за кредитними договорами № 26.547 від 05 листопада 2007 року та № 26.655 від 11 січня 2008 року, укладеними між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1

11 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП та договір передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину, за умовами яких ТОВ «ФК «Прайм Альянс» уступило ОСОБА_2 права вимоги за рамковою угодою № 0028 від 05 листопада 2007 року та договорами про надання траншу № 26.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року та № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року, а також передало права за договором іпотеки приміщення магазину від 05 листопада 2007 року, право вимоги за якими належало ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на підставі договору факторингу від 06 березня 2020 року, укладеного між останнім та TOB «Росвен Інвест Україна».

Укладення відповідачами вищевказаних договорів суперечить вимогам закону, оскільки за своєю правовою природою договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 , є договором факторингу. В свою чергу, відсутність реєстрації фізичної особи ОСОБА_2 у Державному реєстрі фінансових установ виключає можливість укладення ним договорів про надання фінансових послуг та порушує вимоги законодавства щодо форми, змісту і суб`єктивного складу договору факторингу, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Щодо договору про передачу прав за договором іпотеки приміщення магазину, то таке відступлення прав можливе лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого відповідач ОСОБА_2 бути не може.

З наведених підстав позивач просив визнати вищевказані договори, укладені між відповідачами 11 березня 2020 року, недійсними.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 26 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання правочинів недійсними відмовлено.

ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що право вимоги, яке відступалось за умовами оспорюваного правчину, від первісного кредитора ПАТ «ПроКредит Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна», а в подальшому і до відповідача - ТОВ «ФК «Прайм Альянс» перейшло на підставі договорів факторингу. Оскільки перший та другий рази право вимоги, яке стало предметом оспорюваного правочину, переходило від первісного кредитора до наступних за договорами факторингу, то оспорюваний правочин міг бути укладений лише на умовах факторингу, а не шляхом укладення договору відступлення права вимоги.

Апелянт вказує, що згідно договору відступлення права вимоги № 11/03/20ВП, укладеного 11 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 , відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати такі послуги.

Стверджує, що фактично сторони вищезазначених договорів уклали низку угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Отже, на думку апелянта, оспорюваний договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року був укладений відповідачами з порушенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054, ч. 3 ст. 1079, ч. 2 ст. 1083 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак є всі підстави для визнання його недійсним.

Також апелянт зазначає, що суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 та від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц. При цьому, суд послався на висновки, сформульовані Великою Палатою Верхового Суду в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 346/105/19, у якій інші правовідносини, ніж у цій справі.

Крім того, апелянт вважає таким, що не відповідає обставинам справи, висновок суду першої інстанції про те, що він не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладенням відповідачами оспорюваних договорів. Зазначає, що на підставі оспорюваних правочинів право вимоги перейшло до особи ( ОСОБА_2 ), яка не має на це права. Окрім того, 04 травня 2020 року державний реєстратор - приватний нотаріус Личук Т.В. здійснив реєстрацію права власності на іпотечне майно за ОСОБА_2 в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а останній в подальшому вчинив перепродаж іпотечного майна на користь ОСОБА_4 . Таким чином, у нього є власний інтерес, який полягає в тому, щоб право вимоги за кредитним договором, яке було відчужене в спосіб, що суперечить закону і на підставі якого було вчинено низку незаконних дій, направлених на незаконне позбавлення його майна, повернулося до законних кредиторів, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ним його прав.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи оскаржене рішення законним та обґрунтованим. Зазначив, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року містить елементи договорів купівлі-продажу права вимоги та відступлення права вимоги, укладення якого регулюється ст. 512-519 ЦК України, тому такий договір може бути укладений з фізичною особою, оскільки суб`єктний склад такого договору не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства. Крім того, позивачем не доведено порушення його прав та інтересів. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав в повному обсязі, просив її задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ТОВ «ФК «Прайм Альянс» в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення наведеній нормі не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що 05 листопада 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено рамкову угоду № 0028, на підставі якої в подальшому були укладені договори про надання траншу № 26.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року, № 26.547/0028-2 від 08 листопада 2007 року та № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року, згідно яких позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 20 400 доларів США (т. 1 а.с. 100-121).

В забезпечення виконання умов вищевказаної рамкової угоди між ЗАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 того ж дня було укладено договір іпотеки приміщення магазину, посвідчений приватним нотаріусом Косівського міського нотаріального округу Григорчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4259, предметом якого стало нерухоме майно - магазин, що знаходиться по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 122-125).

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 квітня 2010 року у справі №2-1703/10, яке набрало законної сили 13 серпня 2010 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ЗАТ «ПроКредит Банк» 136 128,92 грн заборгованості за рамковою угодою № 0028 та укладеними у її межах договорами про надання траншу, а також 1 481,29 грн судових витрат (т. 1 а.с. 126-128).

На виконання вказаного судового рішення 04 червня 2010 року було видано виконавчий лист, на підставі якого ВДВС Косівського РУЮ 02 липня 2010 року відкрито виконавче провадження № 20346243. В межах даного виконавчого провадження ОСОБА_1 частково погасив стягнуту заборгованість на суму 67 000 грн (т. 1 а.с. 129, 131).

Одночасно на стягнення цієї ж заборгованості 04 червня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 1108, згідно якого звернуто стягнення на іпотечне майно - приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Від виручених коштів пропонувалось погасити заборгованість за договорами траншу № 926.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року та № 26.547/0028-2 від 08 листопада 2007 року в сумі 66 420,21 грн та заборгованість за договором траншу № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року в сумі 69 708,70 грн, що в загальній сумі складало 136 128,91 грн, а також витрати на вчинення виконавчого напису в сумі 1 700 грн. На виконання виконавчого напису нотаріуса ВДВС Косівського РУЮ 17 червня 2010 року відкрито виконавче провадження № 21657102 (т. 1 ас. 130).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 липня 2017 року у справі № 2-1703/10, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, замінено стягувача у виконавчому провадженні № 20346243 з ПАТ «ПроКредит Банк» на TOB «Росвен Інвест Україна». Ухвала мотивована тим, що на підставі договору факторингу № КЕ/ПБ-2016, укладеного 22 серпня 2016 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», до останнього перейшло право вимоги за кредитними договорами № 26.547 від 05 листопада 2007 року та № 26.655 від 11 січня 2008 року, укладеними між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 132-133).

11 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) був укладений договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП, за умовами якого цедент передав (відступив) цесіонарію права вимоги до ОСОБА_1 (боржника) за кредитними договорами № 26.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року та № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року, право вимоги за якими належить цеденту на підставі договору факторингу від 06 березня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (т. 1 а.с. 221-223).

Також 12 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» (цедент) та ОСОБА_2 (цесіонарій) було укладено договір передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину, посвідченим 05 листопада 2007 року ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Косівського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 4259, відповідно до умов якого цедент передав, а цесіонарій прийняв усі права за вищевказаним іпотечним договом. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 302 (т. 1 а.с. 151-153).

17 березня 2020 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 повідомлення про те, що у відповідності до договору передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину від 12 березня 2020 року він ( ОСОБА_2 ) являється новим іпотекодержателем за договором іпотеки та запропонував в місячний термін погасити заборгованість в розмірі 1 947 248 грн (т. 1 а.с. 134).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявноті в оспорюваному договорі відступлення права вимоги № 11/03/20ВП ознак факторингу. Вказаний правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється ст. 512-519 ЦК України та суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, а отже наявність у ОСОБА_2 , як нового кредитора, ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається. Щодо вимоги про визнання недійсним договору передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину, то така є похідною від вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року, а тому задоволенню не підлягає.

Однак погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Зі змісту ст. 1077 та 1079 ЦК України вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Як вбачається зі змісту договору відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 221-223), за умовами цього договору ТОВ «ФК «Прайм Альянс» передала (відступила) ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами № 26.547/0028-1 від 05 листопада 2007 року та № 26.655/0028 від 11 січня 2008 року, право вимоги за якими належить ТОВ «ФК «Прайм Альянс» на підставі договору факторингу від 06 березня 2020 року, укладеного між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ТОВ «Росвен Інвест Україна».

Положеннями ст. 1083 ЦК України встановлено, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

Сторонами не надано копій договору факторингу № КЕ/ПБ-2016, укладеного 22 серпня 2016 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», та договору факторингу, укладеного 06 березня 2020 року між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», а відтак неможливо встановити чи передбачено умовами цих договорів наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі. Однак, в будь-якому випадку, відповідно до положень ч. 2 ст. 1086 ЦК України, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (ст. 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Як вбачається з встановлених судом обставин, з укладенням оспорюваного договору відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року, відбулася заміна кредитора, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги.

Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Крім того, відступлення прав за іпотечним договором ТОВ «ФК «Прайм Альянс» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ОСОБА_2 бути не міг.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року укладений з порушенням ч. 3 ст. 512, ст. 1054, ч. 3 ст. 1079, ч. 2 ст. 1083 ЦК України, а відтак є недійсним.

Відповідно, договір передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину від 12 березня 2020 року, укладений між ТОВ «ФК «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 , також є недійсним.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, а тому рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим.

З огляду на наведене та з урахуванням положень ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задоволити, заочне рішення Косівського районного суду від 26 серпня 2021 рокускасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та ухвалення нового рішення про задоволення його позову, то з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача по 2 102 грн витрат по оплаті судового збору (по 840,80 грн - за подання позовної заяви та по 1 261,20 грн - за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Заочне рішення Косівського районного суду від 26 серпня 2021 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» про визнання правочинів недійсними задоволити.

Визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 11/03/20ВП від 11 березня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним договір передачі прав за договором іпотеки приміщення магазину від 12 березня 2020 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лапкевич Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 302.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 77, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) по 2 102 грн з кожного витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2022 року.

Головуюча Василишин Л.В.

Судді: Фединяк В.Д.

Бойчук І.В.