Постанова

Іменем України

05 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 748/2157/16-ц

провадження № 61-6899св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року в складі судді Майбороди С. М. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Бобрової І. О., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі - АТ «Альфа-банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 04 травня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 937/7-14, відповідно до якого (з урахуванням додаткових угод від 21 вересня 2009 року, 24 березня 2010 року, 15 липня 2015 року) банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 25320 швейцарських франків на умовах та з кінцевим терміном погашення кредиту, визначених договором, зі щомісячним погашенням кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом.

Банк свої зобов`язання за договором виконав повністю, однак ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та відсотків не виконує, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2016 за вказаним договором про надання невідновлювальної кредитної лінії утворилась заборгованість в розмірі 18032,59 швейцарських франків, яка складається із заборгованості за кредитом - 15969,65 швейцарських франків (419378,72 грн), заборгованості за відсотками - 1697,35 швейцарських франків (44574,08 грн), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 14,76 швейцарських франків (387,61 грн), пені за несвоєчасне повернення відсотків - 350,83 швейцарських франків (9213,14 грн).

05 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 937/08-43, відповідно до якого (з урахуванням додаткових угод від 10 жовтня 2008 року, 01 січня 2009 року, 21 травня 2009 року) банк надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 34218,22 доларів США, на умовах з кінцевим терміном повернення, визначених договором кредиту, із щомісячним погашенням кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом.

Банк свої зобов`язання за договором виконав повністю, однак ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та відсотків не виконує, у зв`язку з чим станом на 16 вересня 2016 року за вказаним договором кредиту утворилась заборгованість в розмірі 46237,12 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 28628,02 доларів США (750246,30 грн), заборгованості за відсотками - 12216,56 доларів США (320155,88 грн), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1379,16 доларів США (36143,25 грн), пені за несвоєчасне повернення відсотків - 4013,38 доларів США (105177,50 грн).

05 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором кредиту від 05 серпня 2008 року № 937/08-43 між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 935/09-543, відповідно до якого (з урахуванням додаткових угод від 21 травня 2009 року, 24 березня 2010 року) ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_1 умов щодо сплати суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та інших платежів, передбачених договором.

Враховуючи вищевикладене, банк просив стягнути указану кредитну заборгованість з відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року позов ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» 33 368,49 доларів США, у тому числі: суму заборгованості за кредитом - 28 628,02 доларів США, заборгованість за відсотками - 4 740,47 доларів США, яка виникла за кредитним договором від 05 серпня 2008 року № 937/08-43.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» суму заборгованості - 15 969,65 швейцарських франків, яка виникла за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 937/7-14.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами від 04 травня 2007 року та від 05 серпня 2008 року, з додатковими угодами до них, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього без урахування відсотків та пені за указаними договорами, що нараховані банком за межами строку кредитування, який сплив в момент пред`явлення ним вимоги до позичальника на підставі частини другої статті 1050 ЦК України.

Разом з тим, встановлюючи розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 серпня 2008 року №937/08-43 з додатковими угодами до нього, суд взяв до уваги висновок експерта від 20 лютого 2020 року № С-8 судової економічної експертизи щодо реального розміру заборгованості ОСОБА_2 як поручителя за вказаним договором, зазначивши, що висновок експерта є належним чином мотивованим, експерт в повній мірі відобразив проведені ним розрахунки з посиланням на матеріали справи, проаналізовані надані документи та виписки по рахункам.

Суд першої інстанції також зазначив, що надані банком виписки з особових рахунків відповідача можуть бути належним доказом видачі та руху коштів за особовим рахунком, оскільки вони є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій, у зв`язку з чим суд вважав безпідставними доводи відповідача щодо неотримання ним частини кредитних коштів, оскільки даний факт підтверджується, зокрема, виписками по рахункам, заявами відповідача про видачу готівки.

Сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 937/7-14, визначена судом на підставі наданого банком розрахунку заборгованості за вказаним договором, який відповідачем спростовано не було, при цьому судом не взято до уваги розрахунок економіста, наданий відповідачем, оскільки дані, що в ньому зазначені, не підтверджені належними доказами.

Встановивши, що з дати останніх платежів ОСОБА_1 за кредитами та відсотками до дати звернення банком до суду з позовом загальний строк позовної давності не сплив, суд не вбачав підстав для застосування строку позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 серпня 2008 року № 937/08-43 скасовано, а в частині стягнення судового збору змінено.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 05 серпня 2008 року № 937/08-43 відмовлено.

Зменшено розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з 19406,80 грн до 6 319,79 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 19 405,58 грн за апеляційний розгляд справи.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, погодився із висновками суду першої інстанції щодо стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року без урахування відсотків та пені, що нараховані банком за межами строку кредитування, який сплив в момент пред`явлення ним вимоги до позичальника на підставі частини другої статті 1050 ЦК України. Також апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки строк виконання основного зобов`язання за договором від 04 травня 2007 року настав 27 липня 2015 року, а за договором від 05 серпня 2008 року - 02 березня 2015 року, з позов банк звернувся 28 вересня 2016 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості за договором від 05 серпня 2008 року та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, апеляційний суд виходив з того, що банк реалізував своє право вимоги в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, визначений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зареєструвавши право власності на житловий будинок та земельну ділянку за собою, у зв`язку з чим на підставі частини п`ятої статті 36 Закону України «Про іпотеку» будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником є недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 937/7-14 та прийняти у цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

У іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому у відповідності до вимог частини першої статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2457цс16, постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц, постанові Верховного Суду від 09 квітня 2019 року у справі № 923/436/17, постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 641/5541/15-ц, постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 761/43720/16-ц, постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 914/355/17, постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 927/84/16, постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 911/2798/16, постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц, постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц, постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 336/7326/17, постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 201/10825/15-ц, постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 915/1399/17, постанові Верховного Суду від 04 червня 2018 року у справі № 365/238/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, представник заявника вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлені обставини справи

Судами встановлено, що 04 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 937/7-14 про надання позичальнику грошових коштів на поточні потреби у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання зі сплатою 9,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості 25320 швейцарських франків з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 30 квітня 2022 року (а.с.18-20 т.1).

Підпунктом 1.3.1. договору передбачено, що на забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат щодо здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає з позичальником в день укладення цього договору іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: недобудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 129280 грн та земельну ділянку, загальною площею 0,1063 га, заставною вартістю 33867 грн.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.2, 3.3.13 цього договору протягом більше п`яти днів, термін погашення всіх траншів кредиту вважається таким, що настав та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити всі транші кредиту та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Зокрема, пунктом 3.3.5 визначено, що позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти та комісії в розмірі, передбаченому пунктом 1.1.1 цього договору, та в порядку, визначеному в пунктах 2.5, 2.7 цього договору.

Відповідно до пункту 2.5 договору сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок банку щомісячно до 10 числа місяця, наступного за місяцем, у якому нараховані проценти, а також в день дострокового повернення заборгованості за кредитним договором в повній сумі.

21 травня 2009 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 937/7-14-1 до договору від 04 травня 2007 року № 937/7-14, відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо надання відстрочки з погашення тіла кредиту, основний борг станом на 01 січня 2009 року становило 22875,05 швейцарських франків та змінено графік погашення кредиту (а.с.21 т.1).

24 березня 2010 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладена додаткова угода № 937/7-14-2 про внесення змін до договору від 04 травня 2007 року № 937/7-14, відповідно до якої сторони підтверджують залишок заборгованості на суму 22875,05 швейцарських франків, залишок заборгованості за нарахованими процентами 1027,66 швейцарських франків. Сторони також узгодили встановлення нової процентної ставки в розмірі 9,82 процентів річних, що діє з 26 лютого 2010 року та новий графік погашення кредиту, встановили новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості - до 30 квітня 2027 року включно (а.с.22-23 т.1).

14 червня 2010 року відбулась зміна найменування АКБ «Укрсоцбанк» на ПАТ «Укрсоцбанк» (том 1 а.с.49).

13 липня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 3 до договору від 04 травня 2007 року № 937/7-14, відповідно до якого визначена сума заборгованості за кредитом 18593,50 швейцарських франків, визначена сума заборгованості за нарахованими та несплаченими процентами, а також пунктом 3.6 узгоджено, що неустойки, передбачені договором за порушення, що мали місце до 31 грудня 2015 року не застосовуються, а починаючи з 01 січня 2016 року неустойки застосовуються у порядку, передбаченому договором (а.с.24-25 т.1).

За висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 08 листопада 2018 року № 3872-3876/18-24 підписи від імені ОСОБА_1 в графах «Позичальник», «Від імені Позичальника» на всіх сторінках Договору про надання не відновлювальної кредитної лінії від 04 травня 2007 року № 937/7-14, договорі від 24 березня 2010 року № 937/7-14-2, договорі про внесення змін від 13 липня 2015 року № 3 виконані ОСОБА_1 ( том 5 а.с.110-129)

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 937/7-14 станом на 20 вересня 2016 року, загальна сума заборгованості складала 18 032,59 швейцарських франків, у тому числі: сума заборгованості за кредитом - 15 969,65 швейцарських франків, заборгованість за відсотками - 1 697,35 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 14,76 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 350,83 швейцарських франків.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 здійснював платежі щомісяця протягом 2007, 2008 років, у подальшому, відповідно до укладеної угоди 24 березня 2010 року за графіком мав сплачувати щомісячно платежі з жовтня 2011 року, при цьому у відповідності до узгодженого порядку спочатку відбувалось погашення простроченої заборгованості за процентами. Як слідує з дослідженого розрахунку, що наданий банком, ОСОБА_1 вносив суми, які розподілялись на погашення відсотків та боргу за тілом кредиту протягом 2011, 2012, 2013, 2014 років, 28 квітня 2012 року, 04 грудня 2012 року внесена більша сума ніж визначено графіком, в день укладення змін до договору 13 липня 2015 року сума сплачених відсотків склала 1500 швейцарських франків ( том 1 а.с.42) Внесення суми щодо повернення коштів за кредитом мала місце 21 липня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Апеляційний суд установивши, що останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 21 липня 2015 року, а з позовом звернувся у вересні 2016 року, дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, про застосування якого просив відповідач.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.2 - 3.3.13 цього договору протягом більше п`яти днів, термін погашення всіх траншів кредиту вважається таким, що настав та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити всі транші кредиту та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

Зокрема, пунктом 3.3.5 визначено, що позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору проценти та комісії в розмірі, передбаченому пунктом 1.1.1 цього договору, та в порядку, визначеному в пунктах 2.5, 2.7 цього договору.

Відповідно до пункту 2.5 договору сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок банку щомісячно до 10 числа місяця, наступного за місяцем, у якому нараховані проценти, а також в день дострокового повернення заборгованості за кредитним договором в повній сумі.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Встановивши, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 21 липня 2015 року, в подальшому здійснював погашення відсотків через значний проміжок часу 14 вересня 2015 року, тобто поза строком, що був узгоджений в пункті 4.3 укладеного договору, який є преклюзивним, суди дійшли правильного висновку, що строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через п`ять днів, тобто 27 липня 2015 року, на підставі чого обґрунтовано стягнув кредитну заборгованість за кредитним договором від 04 травня 2007 року без урахування відсотків та пені, що нараховані банком за межами строку кредитування.

Відхиляючи доводи заявника щодо погашення кредиту за договором від 04 травня 2007 року за рахунок предмета іпотеки в позасудовому порядку, апеляційний суд, встановивши, що 21 лютого 2019 року державним реєстратором Воронківської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області Беляєвою К. А. зареєстровано право приватної власності АТ «Укрсоцбанк» на житловий будинок загальною та житловою площею 280,8 кв. м та 109,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору від 24 березня 2010 року № 946 про внесення змін до Іпотечного договору від 05 серпня 2008 року № 3288, дійшов правильного висновку, що вказаний предмет іпотеки був зареєстрований на кредитора тільки за іпотечним договором від 05 серпня 2008 року, який забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 серпня 2008 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і наданим ними доказам.

Висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, не суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду України та Верховного Суду, викладеним у постановах, на які посилається особа, що подала касаційну скаргу, прийнята з дотриманням вимог процесуального закону, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо зупинення виконання рішення

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року зупинено виконання рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року № 937/7-14 залишити без змін.

Поновити виконання рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2020 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська