Справа № 175/3011/21
Провадження № 2/175/927/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

при секретарі судового засідання Кучеренко О.Ю.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітніх дітей,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітніх дітей. В обґрунтування позову зазначає, що вона має двох неповнолітніх дітей, батьком дітей є ОСОБА_1 наразі протягом 2022-2026 років вона має можливість оздоровити дітей за кордоном, бо вона та її нинішній чоловік мають за кордоном нерухомість. Однак відповідач не дає дозволу на вивіз дітей за кордон, що змушує її звернутися до суду за даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Омелян.О.О. у судовому засіданні 01 грудня 2021 року позовні вимоги підтримав, просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до країн: Чеській республіці - у період: з 28 грудня 2022 року по 28 січня 2023 року, з 28 грудня 2023 року по 28 січня 2024 року, з 28 грудня 2024 року по 28 січня 2025 року, з 28 грудня 2025 року по 28 січня 2026року, з 28 грудня 2026року по 28 січня 2027року.; Турецької республіці - у період з 20 травня 2023 року по 30 серпня 2023 року, з 20 травня 2024 року по ЗО серпня 2024 року, з 20 травня 2025 року по 30 серпня 2025року, з 20 травня 2026року по ЗО серпня 2026року, з 20 травня 2027року по 30 серпня 2027 року. Надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду в супроводі матері за межі України, малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без письмової згоди та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відповідно до заяви від 30 березня 2022 року, представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Омелян О.О. просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав що в даному випадку відсутній предмет спору, оскільки він у добровільному порядку може надати згоду на виїзд неповнолітніх дітей за кордон, що підтверджується його нотаріально посвідченою заявою від 11 листопада 2021 року, де він надає дозвіл на вивіз дітей з 28 грудня 2022 року по 28 грудня 2023 року по Чехії та з 20 травня 2025 року по 20 травня 2023 року до Туреччини. Крім того, наразі виїзд дітей за межі України, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя, що підтверджується Постанова КМУ №179 від 01 березня 2022 року «Про внесення змін до пункту 2-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України».

Представник Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки в судове засідання суду не повідомив.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно актового запису №471, зробленого відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м.Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 16 серпня 2003 року.

На підставі свідоцтва про шлюб виданого Виконавчим комітетом Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис №124, від 04.11.2016 року позивачем було змінено прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_2 .

Під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , народилися двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 , видане 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 , видане 22 червня 2011 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області).

Спільне життя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не склалося, та Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.08.2014 року даний шлюб між сторонами було розірвано.

Після припинення шлюбних відносин малолітні діти переїхали та зараз проживають за адресою АДРЕСА_1 . Діти знаходяться на повному матеріальному утриманні ОСОБА_2 .

Як пояснив представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Омелян.О.О. у дітей склалися тісні та довірительці стосунки саме з матір`ю. ОСОБА_2 відносно своїх дітей батьківських прав не позбавлена, на обліку в органах опіки та піклування як неблагополучна мати не перебуває.

ОСОБА_2 має бажання та можливості відпочити разом з дітьми та оздоровити їх протягом 2022 - 2026 року, а саме відвідати Турецьку Республіку та Чеську Республіку. Так ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житлова нерухомість в АДРЕСА_2 ., а її нинішньому чоловіку ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житлова нерухомість в АДРЕСА_3.

Проте для виїзду дітей за межі України необхідна згода надана ОСОБА_1 , батьком дітей.

Як пояснив представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Омелян.О.О., станом на день звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 такого дозволу не надає, у зв`язку із чим, діти позбавлені права на розвиток, оздоровлення та знайомство зі світом. Зазначеними діями ОСОБА_1 завдає шкоду власним дітям. Так через відсутність згоди батька ОСОБА_2 вимушена звертатися з відповідними позовними заявами до суду. Так ОСОБА_2 було отримано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.02.2017р. справа №2-175/4704/16-ц та яке набрало законної сили, відповідно до якого їй було надано дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, до Турецької Республіки, у період з 10 травня 2017 року по 30 серпня 2017року. Підставою задоволення позивних вимог ОСОБА_2 послугувало також те, що вона в черговий раз звертався до ОСОБА_1 з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей, але отримала чергову без підставну відмову. Листом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 від 25 жовтня 2016 року з пропозицією про надання згоди на виїзд за кордон неповнолітніх дітей, в якому зазначалося про бажання виїхати разом з дітьми на відпочинок, а саме: у період з 10 травня 2017 року по 30 серпня 2017 року до Турецької Республіки . В даному листі також ОСОБА_1 пропонувалося для надання такої згоди 02 листопада 2016 року о 15 год. 00 хв. з`явитися до приміщення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвої О.М. Проте в зазначений час ОСОБА_1 до нотаріуса не з`явився, нотаріальну згоду на виїзд дітей за межі України не надав. Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. було посвідчено факт перебування громадянина в певному місці, а саме той факт, що 02 листопада 2016 року о 15 год. 00 хв. ОСОБА_2 перебувала в її приміщенні та про що, було видано відповідне свідоцтво. Крім того, своїм листом від 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 , що заперечує проти надання згоди на виїзд дітей до Турецької Республіки в визначений період. В подальшому ОСОБА_2 в чергове була змушена звернутися до суду. Так згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29.05.2017 р. справа №2-175269/16 та яке набрало законної сили, ОСОБА_2 було надано дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька, до Турецької Республіки, у період з 20 травня 2018 року по 30 серпня 2018 року, з 20 травня 2019 року по 30 серпня 2019 року, з 20 травня 2020 року по 30 серпня 2020 року, з 20 травня 2021 року по 30 серпня 2021 року, з 20 травня 2022 року по 30 серпня 2022 року, до Чеській республіці - у період: з 28 грудня 2017 року по 28 січня 2018 року, з 28 грудня 2018 року по 28 січня 2019 року, з 28 грудня 2019 року по 28 січня 2020 року, з 28 грудня 2020 року по 28 січня 2021 року, з 28 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року.

В судовому засіданні, відповідач ОСОБА_1 зауважив, що наразі відсутній предмет спору, посилаючись на його нотаріально посвідчену заяву від 11 листопада 2021 року, де він надає дозвіл на вивіз дітей з 28 грудня 2022 року по 28 грудня 2023 року по Чехії та з 20 травня 2025 року по 20 травня 2023 року до Туреччини. Однак в даному випадку суд звертає увагу на той факт, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_1 датована 11 листопада 2021 року, вже після подання позову до суду та після того, як останній дізнався про звернення до суду. Крім того, ОСОБА_1 надає дозвіл на вивіз дітей з 28 грудня 2022 року по 28 грудня 2023 року по Чехії та з 20 травня 2025 року по 20 травня 2023 року до Туреччини, а позивач ОСОБА_2 просить надати дозвіл на вивіз дітей до країн: Чеській республіці - у період: з 28 грудня 2022 року по 28 січня 2023 року, з 28 грудня 2023 року по 28 січня 2024 року, з 28 грудня 2024 року по 28 січня 2025 року, з 28 грудня 2025 року по 28 січня 2026року, з 28 грудня 2026року по 28 січня 2027року.; Турецької республіці - у період з 20 травня 2023 року по 30 серпня 2023 року, з 20 травня 2024 року по 30 серпня 2024 року, з 20 травня 2025 року по 30 серпня 2025року, з 20 травня 2026року по 30 серпня 2026року, з 20 травня 2027року по 30 серпня 2027 року.

Згідно зі ст. 2 закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за ії межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон проїзний документ на дитини.

Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа яка не досягля шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників та у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Відповідно до пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231.

Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16 річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18 річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16 річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків, рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім, рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої ВДВС із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої ст. 135 СК України (під час виїзду за кордон у супроводі одинокої матері).

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Посилання ОСОБА_1 та те, що наразі виїзд дітей за межі України, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя, що підтверджується Постанова КМУ №179 від 01 березня 2022 року «Про внесення змін до пункту 2-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України» суд враховує, однак бере до уваги і той факт, що вказана Постанова КМУ була прийнята у зв`язку з агресією зі сторони Російської Федерації та воєнними діями на території України. Дійсно, наразі виїзд дітей за межі України, які не досягли 16-ти річного віку здійснюється в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя, однак термін дії зазначеної постанови КМУ можливо у подальшому буде обмежений.

Також, відповідно до вимог Постанова КМУ №179 від 01 березня 2022 року «Про внесення змін до пункту 2-4 Правил перетинання державного кордону громадянами України», після прибуття дітей, зазначених в абзацах першому, четвертому, сьомому та восьмому цього пункту, за межі України особи, що супроводжують дитину, зобов`язані протягом одного робочого дня звернутися до консульської установи України в країні перебування для постановки дитини на тимчасовий консульський облік.

З позову вбачається, що наразі позивач не має наміру вивезти неповнолітніх дітей за кордон, а лише має намір регулярно вивозити дітей на відпочинок до Чехії та Туреччини, після відпочинку повертатися до місця постійного проживання - місто Дніпро.

Крім того, з наданих суду доказів чітко вбачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до ОСОБА_1 з питанням щодо надання дозволу на виїзд за кордон їх спільних неповнолітніх дітей, однак колишній чоловік не надає дозволу на виїзд дітей за кордон, при цьому такими діями порушує права своїх дітей на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей.

Відповідно до ст. 6 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Приписами ст. 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають грунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994року №3857-ХІІ за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Також відповідно до пп.2 п.4 Правил перетинання державного кордону України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред 'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди на супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно до ст.ЗЗ Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень які встановлені законом.

Відповідно до статті 12 Міжнародного акту про громадянські і політичнв права від 16 грудня 1966 року, що ратифікований Українською PCP 19.10.1973року, кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи власну.

Згідно ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України «правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється смертю», ст.21 Конституції України передбачає, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності и правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини не є вичерпними, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Таким чином, ОСОБА_1 не даючи дозволу на виїзд дітей за кордон, своїми діями порушує права своїх дітей на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей та фактично обмежує встановлене законом право на вільне їх пересування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 44, 48, 49, 51, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 121, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 223, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України малолітніх дітей - задовольнити у повному обсязі.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без супроводу та без нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 до країн:

- Чеської Республіки - у період: з 28 грудня 2022 року по 28 січня 2023 року, з 28 грудня 2023 року

по 28 січня 2024 року, з 28 грудня 2024 року по 28 січня 2025 року, з 28 грудня 2025 року

по 28 січня 2026 року, з 28 грудня 2026 року по 28 січня 2027року;

- Турецької Республіці - у період з 20 травня 2023 року по 30 серпня 2023 року, з 20 травня 2024 року по 30 серпня 2024 року, з 20 травня 2025 року по 30 серпня 2025 року, з 20 травня 2026 року по 30 серпня 2026 року, з 20 травня 2027 року по 30 серпня 2027 року.

Надати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 )

дозвіл на виготовлення проїзних документів для тимчасового виїзду в супроводі матері за межі України, малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без письмової згоди та супроводу батька ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 )

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко