Справа № 163/1695/21 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета С. А.
Провадження № 22-ц/802/234/22 Категорія: 70 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В.В.,

суддів - Киці С. І., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру стягуваних аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Покликався на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 6 березня 2018 року було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області. Від цього шлюбу у них народились діти - дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з відповідачем.

Також позивач вказував, що згідно судових наказів Любомльського районного суду Волинської області №163/1151/18 та №163/1153/18 від 02 липня 2018 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 1/4 частки його заробітку щомісячно, окремо на кожну дитину, починаючи з 25 червня 2018 року до досягнення дітьми повноліття, що сумарно становить 50% від отриманих ним доходів і це суперечить вимогам закону.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що з часу видачі судом наказів про стягнення аліментів на утримання дітей, змінився його сімейний стан, так як він повторно одружився.

Враховуючи викладені обставини, просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з 1/4 частки, що стягується на кожну дитину на 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, під час ухвалення оскаржуваного рішення, не було надано належну правову оцінку встановленим обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам. Зокрема позивач вказував, що судом не було взято до уваги ті обставини, що на підставі окремих наказів суду з нього стягуються аліменти на двох неповнолітніх дітей у розмірі 50% всіх його доходів, що є порушенням закону, а також те, що на час звернення з позовом до суду змінився його сімейний стан.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення суду законним і обґрунтованим, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що лише сама зміна сімейного стану особи, з якої стягуються аліменти на дітей, не є достатньою підставою для зменшення їх розміру та не свідчить про погіршення її матеріального стану.

Крім того, суд вважав, що позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог і для їх задоволення судом, не було надано інших достатніх і допустимих доказів

Такі висновки суду є правильними.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 28 лютого 2006 року по 06 березня 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області.

У період спільного проживання у шлюбі у них народились діти - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З наявних в матеріалах справи довідок від 29 липня 2021 року № 11772, №11773 Любомльського ВДВС у Ковельському районі Волинської області ЗМУ МЮ ( м. Львів ) слідує, що згідно судових наказів №163/1151/18, №163/1153/18 від 02 липня 2018 року виданих Любомльським районним судом Волинської області із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей - сина ОСОБА_4 , дочки ОСОБА_3 стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), на кожну дитину, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 жовтня 2018 року до їх повноліття.

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , 10 жовтня 2020 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Любомльському та Шацькому районах Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції ( м. Львів ) ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 .

Крім того із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить: земельна ділянка, площею - 0,06 га із розміщеним на ній житловим будинком, з стоматологічними кабінетами, загальною площею 292,2 кв. м., земельна ділянка площею - 0,0075 га для індивідуального садівництва, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок, загальною площею 60,5 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до розрахунків наданих головним державним виконавцем Мучаком М. О. Любомльського ВДВС у Ковельському районі Волинської області ЗМУ МЮ ( м. Львів ) станом на 01 серпня 2021 року заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей за судовими наказами Любомльського районного суду Волинської області виданими 13 липня 2018 року відсутня.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства ).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обґрунтовуючи заявлений позов, ОСОБА_1 вказував, що з часу видачі судових наказів про стягнення аліментів на користь відповідача, на утримання неповнолітніх дітей, погіршився його матеріальний стан, так як він повторно одружився і не в змозі сплачувати аліменти на дітей у розмірі, який визначив суд.

Однак, крім зазначення факту зміни свого сімейного стану, інших належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення матеріального становища позивач суду н надав.

Також, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу покликання позивача, як на підставу для зменшення розміру аліментів, на порушення допущені судом під час видачі судових наказів про стягнення аліментів на дітей, а саме щодо розміру стягування аліментів, адже він не скористався, у строки визначені цивільним процесуальним законодавством, наданим йому правом подання відповідних заяв про скасування цих судових наказів.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки останній не підтвердив погіршення свого матеріального становища, а лише сама зміна його сімейного стану, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність рішення, що оскаржується.

Керуючись ст.ст. 12, 80, 81, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді