Номер провадження: 22-ц/813/5646/22
Номер справи місцевого суду: 496/5782/21
Головуючий у першій інстанції Горяєв І.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16 грудня 2021 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та в належному оформленні спадщини на земельні ділянки та встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю,-

в с т а н о в и в:

02 грудня 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та в належному оформленні спадщини на земельні ділянки та встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю, згідно якого позивач ОСОБА_1 просить:

1. Зобов`язати ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільно встановлюваної огорожі в межах цієї земельної ділянки за будинком ОСОБА_1 .

2. Зобов`язати Усатівську сільську раду Одеської області усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою АДРЕСА_2 , шляхом демонтажу самовільно встановлюваної огорожі в межах цієї земельної ділянки за будинком ОСОБА_1 .

3. Демонтаж огорожі провести ОСОБА_1 , як власнику огорожі.

4. Стягнути з ОСОБА_3 моральні та матеріальні збитків у сумі 200 000 грн..

5. Стягнути з Усатівської сільської ради матеріальні та моральні збитків в сумі 500 000 грн..

6. Відновити межі земельної ділянки АДРЕСА_2 , шляхом встановлення огорожі відповідно до відстаней, зазначених у акті Августівської сільської ради від 19.03.2010 року, які складають 1,75 та 2,3 метри від межі до будинку ОСОБА_1 .

7. Обов`язок встановлення поворотних точок огорожі покласти на Усатівську сільську раду. Поворотні точки встановити на місцевості у вигляді металевих стовпів, виконаних із металевої труби діаметром 57 мм, висотою не менше 1 м. Труби надати за рахунок позивача, або іншим шляхом, на розсуд суду.

Позивач ОСОБА_2 просить:

1. Визнати дії ОСОБА_3 щодо реєстрації та повторної реєстрації у 2018 році права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та державної реєстрації земельної ділянки № НОМЕР_1 у державному земельному кадастрі перешкоджанням в належному оформленні спадщини ОСОБА_4 на ОСОБА_2 щодо земельної ділянки № НОМЕР_2 (58,60), відповідно до заповіту ОСОБА_4 , посвідченого Августівською сільською радою 17 січня 1983 року.

2. Зобов`язати ОСОБА_3 АДРЕСА_1 усунути перешкоди для здійснення ОСОБА_2 дій щодо належного оформлення спадщини ОСОБА_4 шляхом допуску на земельну ділянку НОМЕР_1 та встановлення меж земельної ділянки № НОМЕР_3 .

3. Визнати дії Усатівської сільської ради щодо надання земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 0,025 га, у власність ОСОБА_3 перешкоджанням в належному оформленні спадщини ОСОБА_4 на ОСОБА_2 на земельну ділянку НОМЕР_2 відповідно до заповіту ОСОБА_4 , посвідченого Августівською сільською радою 17 січня 983 року.

4. Зобов`язати Усатівську сільську раду Одеської області усунути перешкоди для здійснення дій ОСОБА_2 щодо належного оформлення спадщини ОСОБА_4 шляхом допуску на земельну ділянку НОМЕР_1 та встановлення меж земельної ділянки № НОМЕР_3 .

5. Стягнути з ОСОБА_3 моральні та матеріальні збитків у сумі 200 000 грн..

6. Стягнути з Усатівської сільської ради матеріальні та моральні збитків в сумі 1 000 000 грн..

7. Визнати ОСОБА_2 , донькою ОСОБА_4 .

8. Визнати факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією родиною з 1961 року по 1987 роки.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 07 грудня 2021 року позовну заяву було залишено без руху та відповідно до ст. 185 ЦПК України, позивачам було надано строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду, оскільки позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не відповідала вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Вказану ухвалу суду 08.12.2021 року було направлено позивачу ОСОБА_1 на електрону адресу, яка була доставлена позивачу.

13 грудня 2021 року до суду від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на виконання ухвали суду від 07.12.2021 року надійшло заперечення на дії суду, згідно якого, на виконання вимоги ухвали суду від 07.12.2021 року щодо сплати судового збору позивачами було надано квитанції про сплату судового збору у розмірі по 908 грн. та клопотання ОСОБА_2 про відстрочення сплати судового збору до надання довідки від фіскальної служби про доходи ОСОБА_2 .

Щодо досудового врегулювання спору, позивачами зазначено: спори ОСОБА_1 із відповідачами тривають з 2008 року і не вирішенні зараз, про що свідчать заяви ОСОБА_1 від 2021 року до сільради, судові рішення по справам №420/6848/21; 496/1995/21; та інші судові рішення, наданні в додатках до позову. Спір з ОСОБА_2 триває з 1987 року, про що свідчать записи земельно-кадастрових книг колгоспу ім. Котовського про протиправне надання у володіння ОСОБА_3 земельної ділянки НОМЕР_1 із земель ОСОБА_2 , яка у 1987 році було головою колгоспного двору АДРЕСА_1 . Про це свідчить довідка Архівного фонду (доказ ОСОБА_1 ) про відсутність ОСОБА_3 в протоколі загальних зборів членів колгоспу ім. Котовського. Також у відповіді ОСОБА_5 у 2021 році відсутні відомості про площу земельної ділянки № НОМЕР_2 , 58, 60. У суду є доповнення до позовної заяви по справі №496/1995/21, із якої вбачається отримання сільрадою від ОСОБА_2 тих самих вимог, що і зараз, ще у липні 2021 року. Але жодної довідки сільрада ОСОБА_2 не надавала.

Щодо вимоги про поєднання двох позивачів в одній позовній заяві, мотивовано тим, що матеріали справи мають більше 700 аркушів, кожен з яких явно вказує, що саме земельна ділянка АДРЕСА_1 . Протокопівка є перешкодою для оформлення спадщини позивачів. Саме Усатівська сільрада своїми рішеннями про передачу земельної ділянки № НОМЕР_1 у користування з 1987 року, а з 2007 року у власність ОСОБА_3 завадила позивачам оформити свою спадщину з 1987 року для ОСОБА_2 та з 2008 року для ОСОБА_1 у розмірах, яки зазначені в правовстановлюючих документах, а саме: у Земельно-кадастрової книзі колгоспу ім. Котовського у 1986-1987 роках щодо земельної ділянки ОСОБА_2 НОМЕР_2,58,60 (усі три номера є єдиною земельною ділянкою № НОМЕР_2 колгоспного двору) площею 0,67 га, та у держактах від 1998 року щодо земельної ділянки № НОМЕР_6 ОСОБА_6 , площею 0,36 га. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спираються на протиправне надання у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 ОСОБА_3 у 2007 році, на протиправну повторну реєстрацію ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 у 2018 році. Наведене (скасування прав на земельну ділянку НОМЕР_1) повністю кореспондується з вимогами ст. 188 ЦПК України: в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Підставою виникнення вимог позивачів є протиправне володіння та розпорядження відповідачами земельною ділянкою НОМЕР_1. Доказами за вимогами позивачів слугують ті ж самі документи, які встановленні судами за позовами ОСОБА_1 у 2010-2020 роках та факти, які потрібно встановити зараз, а саме - факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 однією родиною, є беззаперечним доказом належності земельної ділянки № НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 , площею 0,67 га, до колгоспного двору, головою якого у 1986-1987 роках була ОСОБА_2 (про що свідчать записи в трудової книзі ОСОБА_2 , наданні Пенсійним фондом). А отже факт проживання ОСОБА_2 у 1986-1987 роках разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 усуне необхідність доказування стосовно земельної ділянки № НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 , площею 0,67 га, та підтвердить правомірність вимог обох позивачів до тих самих відповідачів. Таким чином позовні вимоги різних позивачів до тих самих відповідачів є тотожними, ґрунтуються на одних доказах (відомостях кадастру та реєстру прав власності, судових рішеннях, кадастрових книгах колгоспу ім. Котовського, протоколу загальних зборів членів колгоспу №1 від 1987 року), пов`язані єдиною доказовою базою, яка частково була встановлена у 2010-2020 роках за позовами ОСОБА_1 з 2008 по 2021 роки скасував кадастровий номер на земельну ділянку НОМЕР_1 та право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку. Таким чином саме ОСОБА_1 юридично звільнив земельну ділянку НОМЕР_1 від протиправного володіння, що значно поліпшило вимоги ОСОБА_2 , оскільки площа земельної ділянки № НОМЕР_2,НОМЕР_1,НОМЕР_3 повернулася до первісних площі у розмірі 0,67 га лише у 2021 році. Тому саме ОСОБА_1 має всі докази протиправного користування та володіння ОСОБА_3 земельною ділянкою НОМЕР_1 з 2007 року. У той же час ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 не міг у своїх доказах з 2010 по 2020 роки посилатися на ОСОБА_2 .. Така нагода з`явилася лише у листопаді 2021 року. А отже докази ОСОБА_2 лише посилюють те, що вже було встановлено за позовами ОСОБА_1 .. Таким чином позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мають право на окреме існування, але це не змінює суті вимог вказаних позивачів. Навпаки, поєднання позовів має свою правову основу та прямо передбачене ЦПК України. Таке поєднання вимальовує цілісну картину протиправних дій відповідачів, які завдали шкоди групи осіб, посилює загальну картину завданої шкоди та підтверджує значну суму відшкодування.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 16 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та в належному оформленні спадщини на земельні ділянки та встановлення факту родинних відносин, проживання однією сім`єю, суд вважав не поданою та повернув позивачу.

Зобов`язав Управління Державної казначейської служби України у Біляївському районі Одеській області повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із державного бюджету судовий збір у розмірі 908 гривень, який було сплачено на розрахунковий рахунок: UA0015578, ГУК в Одеській області/ ОТГ м. Біляївка /22030101, код отримувача 37607526, згідно квитанцій №36015580 від 09.12.2021 року та №36015722 від 09.12.2021 року.

Роз`яснив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом квитанції (платіжного доручення), що підтверджує сплату судового збору до бюджету.

Роз`яснив позивачам, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що судом порушені норми процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 07 квітня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1-3 статті 185 ЦПК України передбачено, що, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Вирішуючи питання про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку подана позовна заява містить позовні вимоги, які складаються із двох частин, а саме вимоги позивача ОСОБА_1 , які складаються з 7 вимог, та вимоги позивача ОСОБА_2 , які складаються із 8 вимог, а також вимоги ОСОБА_2 включать вимоги про встановлення факту родинних відносин та проживання однією сім`єю та як зазначено у заперечені позивач ОСОБА_2 має намір під час попереднього розгляду справи доповнити позовні вимоги щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку НОМЕР_5 НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, загальною площею 0,67 га.

Вимоги ОСОБА_2 щодо належного оформлення спадщини та визнання права власності на земельну ділянку є самостійним предметом та відповідно, вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_3 та Усатівської сільської ради Одеської області усунути перешкоди у володінні та користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою НОМЕР_6, є окремими предметами розгляду, не пов`язаними ні правовими підставами виникнення, ні поданими доказами, ні предметом доказування і, відповідно, заявлені вимоги не є похідними вимогами одна від одної.

Тобто у одній позовній заяві заявлено дві окремі категорії вимог щодо кожного з позивачів, які потребують конкретного у кожному випадку дослідженню та з`ясуванню відповідних обставин.

В даному випадку позовні вимоги не можуть бути об`єднані, оскільки вимоги кожного позивача підлягають детальному з`ясуванню, а тому дані позовні вимоги повинні розглядатись у окремих один від одного провадженнях, щоб не допустити судовий процес в безладний рух.

Таким чином, вивчивши матеріали позовної заяви та враховуючи ті обставини, що заявлені позовні вимоги є неоднорідними та різними за змістом, а їх спільний розгляд, в даному випадку, значно ускладнить вирішення справи по суті, а тому відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України вказану позовну заяву необхідно повернути позивачам.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи за наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16 (провадження №61-2250св20) Верховний Суд зробив наступний правової висновок: «Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду - без змін, апеляційний суд не звернув уваги на вищенаведене та дійшов помилкового висновку про те, що суд першої інстанції діяв відповідно до вимог статті 185 ЦПК України. Ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя».

Європейський суд з прав людини зауважує, що «процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

У частинах 1-7 статті 188 ЦПК України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, здійснює суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.

Про об`єднання справ в одне провадження, роз`єднання позовних вимог, про відмову в об`єднанні справ в одне провадження, роз`єднанні позовних вимог суд постановляє ухвалу.

Проте, в порушення вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції не вирішив із власної ініціативи до початку розгляду справи по суті питання щодо роз`єднання позовних вимог, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства.

Вирішуючи питання щодо звільнення від сплати судового збору, Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №513/1344/19 (провадження №61-10325св21) дійшов наступного правового висновку: «Як зазначає Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява №4451/70, § 36).

Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06, § 230).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), заява №28249/95, § 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»), заява № 26746/05, § 111).

За правилами частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Колегія суддів зазначає, що положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути аргументовані.

Відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору, відстрочення сплати судового збору, апеляційний суд зазначив, що вказане клопотання не містить належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження майнового стану позивача, який би не дозволяв йому сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги. Оскільки вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху не виконано, апеляційну скаргу було визнано неподаною та повернуто.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком, оскільки апеляційний суд не надав можливості особі, яка звернулася з апеляційною скаргою, відреагувати на позицію суду щодо вирішення заявленого клопотання, зокрема, сплатити судовий збір чи звернутися із клопотанням про звільнення від його сплати, надавши відповідні докази, а також усунути інші недоліки, зазначені в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, відстрочення його сплати та одночасно визнаючи неподаною і повертаючи скаргу, апеляційний суд неправильно застосував положення ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», статті 6 Конвенції, тим самим позбавивши особу можливості виконати вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №726/1921/16 (провадження №61-24908св18), а також у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №686/114/16-ц (провадження №61-16723св18), на яку посилався заявник у касаційній скарзі, та висновок у якій не було враховано судом апеляційної інстанції».

Звертаючись до суду із клопотанням про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати, позивач ОСОБА_1 зазначав, що він знаходиться у скрутному матеріальному стані та немає можливості сплатити судовий збір, оскільки позов має майнові та немайнові вимоги, відповідно до яких судовий збір перевищує 5% річного доходу позивача, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України про його доходи.

Проте, суд першої інстанції взагалі не розглянув це клопотання у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Аналізуючи зазначені норми права та правові висновки Верховного Суду, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини, практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, викладені в позовній заяві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про повернення позовної заяви, що обмежує права позивача, перешкоджає йому у доступі до правосуддя та призвело до постановлення помилкової ухвали й у відповідності до пункту п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасуванні ухвали суду першої інстанції з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16 грудня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено: 07 квітня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк