КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/68/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 25 листопада 2011 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , від якого вони мають дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з 2018 року сімейні стосунки у них стали погіршуватись, а з початку 2020 року спільне проживання взагалі припинилось, у зв`язку з чим позивачем було пред`явлено позов про розірвання шлюбу. При цьому між сторонами існує спір щодо майна, придбаного під час шлюбу, а саме: автомобіля марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, який був зареєстрований на ім`я відповідача 24 грудня 2019 року. Відповідно до звіту оцінки колісного транспортного засобу від 11 вересня 2020 року ринкова вартість спірного автомобіля склала 240 000,00 грн. Оскільки майно було придбане в період шлюбу, то належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, а тому позивач має намір поділити вищезазначене рухоме майно, яке є неподільною річчю,шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації у вигляді 1/2 частки ринкової вартості автомобіля, що становить 120 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року позов задоволено.

Визнано автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , у розмірі 120 000,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 200,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Цюпку О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що на час придбання відповідачем спірного майна шлюбні відносини між ним та позивачем були фактично припинені вже як три роки, оскільки з весни 2016 року він проживав однією сім`єю з іншою жінкою - ОСОБА_4 , а відтак автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, придбаний відповідачем 24 грудня 2019 року за особисті кошти і не може вважатися спільним майном подружжя сторін. Крім того, відповідно до висновку про вартість майна, складеного оцінювачем ОСОБА_5 вартість спірного автомобіля складає 221 970,00 грн, що залишено судом першої інстанції поза увагою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Бордунова Н.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заперечення на апеляційну скаргу обґрунтовані тим, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що для придбання спірного автомобіля були використані його особисті кошти, тоді як позивачем надано відомості про придбання та відчуження в період шлюбу інших транспортних засобів. Сторони фактично не припиняли спільне проживання як подружжя, оскільки були пов`язані спільним побутом, витратами, відпочином та сімейним бюджетом, а відповідач лише працював в іншому місті на постійній основі. Крім того, свідок ОСОБА_4 , будучи допитаною в судовому засіданні, зазначала, що вона перебуває у офіційно зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Щодо висновку про вартість майна, на яким посилається відповідач, то придбаний сторонами транспортний засіб обладнаний паливною системою з дизельним пальним, в той час як у висновку цього оцінювача зазначено бензиновий тип двигуна, а відтак судом правильно не прийнято до уваги вказаний висновок з підстав наявних розбіжностей.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Бордунова Н.О. свої заперечення на апеляційну скаргу підтримали, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Цюпка О.В. в судове засідання не з`явились, представник у день засідання надіслав на електронну адресу суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в інших судових процесах.

Оскільки вказана заява надійшла на електронну адресу Київського апеляційного суду в електронній формі без її скріплення електронним цифровим підписом представника відповідача у відповідності до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», колегія суддів залишила його без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (Рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки сторони відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи, та з огляду на те, що попереднє судове засідання було відкладено внаслідок неявки відповідача та його представника, а сторона відповідача належним чином повідомлялась про наступне судове засідання у справі, з урахуванням категорії справи та її малозначності в силу вимог процесуального закону і ціни позову (статті 19, 274 ЦПК України), на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 листопада 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2020 року у справі № 755/14351/20 було розірвано за ініціативи позивача (а.с. 13, 96).

Сторони від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

Під час перебування в шлюбі, а саме 24 грудня 2019 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_1 (а.с. 15, 16, 159,160).

Згідно із звітом про незалежну оцінку майна - колісного транспортного засобу від 11 вересня 2020 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_6 (сертифікат Фонду державного майна України № 1220/17 від 19 грудня 2017 року) на підставі договору № 1109/20від від 11 вересня 2020 року, укладеного з позивачем як замовником, ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, станом на дату оцінки складає 240 000,00 грн (а.с. 17-45).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя сторін, оскільки придбаний у період шлюбу, тому за умови відсутності домовленості між сторонами про поділ спільного майна позивач, відповідно до статей 60, 61, 63, 69-72 СК України та статей 364, 365 ЦК України, має право на отримання грошової компенсації за свою частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу, яка становить 120 000,00 грн.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль сторони придбали під час шлюбу та введення спільного господарства за спільні кошти, в тому числі отримані від продажу інших транспортних засобів, що перебували у їх власності, а в ході судового розгляду будь-яких доказів, які вказували б на те, що цей транспортний засіб було набуто у власність за особисті кошти відповідача суду не представлено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що зареєстрований лише за відповідачем, оскільки придбаний за спільні кошти в час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.

Обгрунтовуючи свої позицію що правового режиму спірного рухомого майна, представник відповідача вказував, що транспортний засіб був набутий під час шлюбу сторін, однак є особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не підлягає поділу на засадах рівності часток майна, оскільки він не проживав разом із ОСОБА_2 та вони не вели спільного господарства з кінця 2015 року.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

За положеннями зазначених норм при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які вказують на те, що починаючи з кінця 2015 року шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_2 були фактично припинені, а тому спірне рухоме майно не може вважатися його особистою приватною власністю, а є спільною сумісною власністю подружжя.

Та обставина, що відповідач здійснював свою трудову діяльність у м. Суми, тобто не за своїм зареєстрованим місцем проживання у м. Києві, не може безумовно свідчити про те, що між сторонами були припинені шлюбні відносини, а саме: припинено сумісне проживання, побут, ведення спільного господарства і бюджету, а також відсутність взаємних прав і обов`язків, які притаманні подружжю.

Вказані обставини судовим розглядом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків зі сторони відповідача не можуть бути єдиною та достатньою підставою для визнання вказаного факту.

Також слід врахувати, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2020 року (у справі про розірвання шлюбу) конкретної дати фактичного припинення шлюбних відносин сторін не встановлено.

Посилання апеляційної скарги на те, що починаючи з весни 2016 року відповідач проживає однією сім`єю з іншою жінкою - ОСОБА_4 , а тому спірний автомобіль, який був придбаний ним 24 грудня 2019 року, не може вважатися спільним майном подружжя сторін, не знайшли свого підтвердження та спростовуються зібраними у справі доказами.

При цьому, свідок ОСОБА_4 , з якою, за доводами представника відповідача, постійно проживав ОСОБА_1 , будучи допитаною в судовому засіданні суду першої інстанції, вказувала, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 2036/2-3/11 (провадження № 61-12092св20) зазначено, що «відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. З урахуванням положень статті 25 СК України апеляційним судом вірно враховано, що положення статті 74 цього Кодексу поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають як у шлюбі між собою так і в будь-якому іншому шлюбі. Шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_5 було розірвано лише 22 вересня 2004 року, тому задоволення вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу до 22 вересня 2004 року суперечить вимогам статті 25 СК України».

Крім того, відповідач не надав жодних доказів про особистий вклад в придбання спірного автомобіля та джерела набуття грошових коштів для придбання вказаного майна, а тому суд з правомірною критичністю оцінив його доводи щодо особистого придбання спірного автомобіля.

Отже, за умови недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти відповідача після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем, місцевий суд дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», 2007 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому наявні підстави для його поділу виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності у розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Так, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки у спільному майні, яку необхідно стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наявного в матеріалах справи звіту про вартість колісного транспортного засобу від 11 вересня 2020 року, складеного уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності на замовлення позивача з використанням порівняльного методичного підходу згідно Методики автотоварознавчої експертизи колісних транспортних засобів та Національних стандартів оцінки № 1, 2, та врахував те, що позивач, звертаючись до суду з указаним позовом, просила стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості її частки у спільному майні у вигляді спірного автомобіля, а тому ухвалив рішення в межах заявлених ним позовних вимог.

Урахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність обґрунтованих заперечень із сторони відповідача її спростування, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що спірне рухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а за встановлених обставин позивач має право на компенсацію половини його ринкової вартості, що складає 120 000,00 грн.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою наданий відповідачем висновок про вартість майна, складений оцінювачем ФОП ОСОБА_5 (а.с. 92), відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля станом на 11 січня 2021 року складає 221 970,00 грн, ніяким чином не вливають на правильність зроблених судом першої висновків та розмір присудженої грошової компенсації, а тому відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонам доказам та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною, та компенсації 1/2 частини його вартості позивачу за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній