РІШЕННЯ

іменем України

"07" квітня 2022 р. 145/1830/20

2/145/183/2022

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

за участі секретаря Цюпій О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що йому на підставі права приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 згідно Свідоцтва про право на житло від 18.02.1994, виданого заводом "АВТОЕЛЕКТРОАПАРАТУРА" (1/2 частки), та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яким він успадкував від бабусі ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншу 1/2 частки квартири. Зареєстрував у КП ВООБТІ 18.11.1995.

У квартирі зареєстровані також ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня дружина) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (син), однак вони не проживають у квартирі більше одно року без поважних причин, виїхали у невідоме місце, після розірвання шлюбу 05 червня 2013 року згідно рішення Тиврівського районного суду у справі №145/764/13-ц між ним та ОСОБА_2 .

Між ними відбувся поділ спільного майна згідно мирової угоди, затвердженої 19.12.2013 Тиврівським районним судом Вінницької області (№145/2502/13-ц).

Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням він не чинив.

Факт реєстрації відповідачів порушують право позивача на вільне розпорядження і користування майном, а також на кількість зареєстрованих осіб нараховуються йому комунальні послуги по утриманню будинку, а також він позбавлений можливості отримати субсидії.

Просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує тільки в частині вимог щодо ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_5 знялася з реєстрації у його квартирі, про що надав довідку.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої просить справу розглянути у його відсутності, позов визнає.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 на підставі права приватної власності володіє квартирою АДРЕСА_1 , що стверджується Свідоцтвом про право на житло від 18.02.1994, виданого заводом "АВТОЕЛЕКТРОАПАРАТУРА" (а.с.6), та Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03.11.1995 (а.с. 5), та зареєстрував її у КП ВООБТІ 18.11.1995.

У квартирі відповідно до довідок Сутисківської селищної ради №2216, №2217 від 02.11.2020 (а.с.11, 12) зареєстровані також ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , однак фактично не проживають у квартирі більше одного року, їхнього майна у квартирі не виявлено, що стверджується актом від 02.11.2020, складеного комісією Сутисківської селищної ради від 02.11.2020 (а.с.13).

На даний час ОСОБА_5 з реєстрації у квартирі позивача знята.

Відповідач ОСОБА_3 не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-709цс16, зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

За таких обставин, зважаючи на те, що ОСОБА_3 понад рік в належному позивачу житлі не проживає, беручи до уваги те, що він не оплачує комунальні послуги, не несе витрат по утриманню будинку та не бере участі у спільному побуті та враховуючи вищезазначену правову позицію ВСУ, позов підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст.16, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ухвалив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 12.03.2022.

Учасник справи, якому повне судове рішення не буде вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подана протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя Ратушняк І. О.