РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі - Ковальчук О.Б.,

за участю представника позивача - адвоката Кухарука І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Ринок» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог вказує те, що ТОВ «Ринок» належить земельна ділянка загальною площею 1,83 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі державного акта на право постійного користування землею від 19.08.1998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 169.

В квітні 2017 року ТОВ "Ринок" стало відомо, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2014 року у цивільній справі № 569/1819/14-ц визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на будівлю-кафе літ. «2Б-2», загальною площею 156,3 м2, розташовану по АДРЕСА_1 , тобто будівля-кафе знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування у ТОВ «Ринок». Згодом між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування відповідної будівлі-кафе, серія та номер: 1952 від 01.09.2016 року, а ще пізніше ОСОБА_2 уклала договір дарування, серія та номер: 812 від 11.04.2017 року, яким подарувала ОСОБА_3 ту ж будівлю-кафе. А тому, ТОВ «Ринок» вважає, що договори дарування № 1952 від 01.09.2016 року та № 812 від 11.04.2017 року порушують право останнього на вільне володіння та користування земельною ділянкою що належить йому на праві постійного користування, право власності на самочинний об`єкт було зареєстровано з порушенням законодавства України без згоди як володільця так і розпорядника земельної ділянки.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27.01.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 .

Представник позивача - адвокат Кухарук І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задоволити.

Відповідач - 1 - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася повторно, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не надходило.

Відповідач - 2 - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася повторно, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не надходило.

Відповідач - 3 - ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та її представник - адвокат Власик В.Я. в судове засідання не з`явилася повторно, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не надходило.

Третя особа - ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи на іншу дату до суду не надходило.

Заслухавши думку представника позивача - адвоката Кухарука І.М., дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі державного акта на право постійного користування землею від 19 серпня 1998 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 169, ТОВ «Ринок» належить земельна ділянка загальною площею 1,83 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 серпня 2014 року на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2014 року по цивільній справі №569/1819/14-ц за ОСОБА_1 було зареєстровано право особистої власності на будівлю-кафе літ. "2Б-2", загальною площею 156,3 м2, розташовану по АДРЕСА_1 , номер запису 6643011.

01.09.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування серія та номер: 1952, будівлі-кафе літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 м2 розташовану на АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І.

11.04.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування серія та номер: 812, будівлі-кафе літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 м2 розташовану на АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року по справі № 569/1819/14-ц в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права особистої власності на будівлю кафе позначеному на плані літ. "2Б-2", загальною площею 156,3 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 відмовлено.

За таких обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-1873цс16, від 23 серпня2017 року по справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року по справі № 359/1654/15.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) не відступила від зазначених вище висновків Верховного Суду України та зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення виконання рішення суду, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Так, відповідачі були обізнані про те, що позивач готує до подання апеляційну скаргу на рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2014 року, ухвалою суду від 12.05.2017 року відкрито апеляційне провадження, тобто, відповідачі могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку скасування рішення суду першої інстанції, а тому з метою подальшого приховання майна уклали договори дарування № 1952 від 01.09.2016 року та № 812 від 11.04.2017 року.

А тому, оспорювані договори дарування не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, адже встановлені судом обставини свідчать про умисел сторін відповідних правочинів приховати справжні наміри учасників правочину, а саме: виведення нерухомості з власності ОСОБА_1 без отримання оплати за це майно під час існування майнового спору між ОСОБА_1 та ТОВ «Ринок».

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою КЦС ВС від 19.12.2019 року по справі № 520/11429/17 встановлено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

-обставина встановлена судовим рішення;

-судове рішення набрало законої сили;

-у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17).

Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року по справі № 569/1819/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права особистої власності, встановлено, що: «Спірна ж будівля кафе знаходиться безпосередньо на земельній ділянці ринку, що й вбачається з доказів наявних в матеріалах справи та про що достовірно було відомо ОСОБА_1 , зокрема з договору комплексного обслуговування від 1 квітня 2016 року де вказано, що павільйон розташовано на центральному ринку м. Рівне; з заяви доньки сторін в справі ОСОБА_2 , яка зверталась 17.11. 2016 року до ТзОВ «Ринок» про надання згоди на вилучення частини земельної ділянки ринку для обслуговування належного їй кафе, власником якого вона стала. Крім того, з висновку експерта №200915/4_30 від 17 вересня 2020 року, який обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, вбачається, що будівля кафе площею 156,3 м.кв. реєстраційний номер 01 знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:026:0228, тобто на земельній ділянці яка перебуває в користуванні ТзОВ «Ринок».

Окрім того, як уже зазначалось вище даною постановою суду від 28 жовтня 2021 року по справі № 569/1819/14-ц в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання права особистої власності на будівлю кафе позначеному на плані літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 кв.м., розташовану по АДРЕСА_1 відмовлено, а тому у ОСОБА_1 відсутні будь-які законні підстави для користування та розпорядженням відповідною будівлею кафе.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Сукупний аналіз вказаних норм матеріального права дає висновок, що право розпорядитись тим чи іншим майном шляхом укладення договору дарування має виключно власник такого майна. Єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт являється рішення суду про визнання на нього права власності.

Однак, укладаючи договір дарування від 01.09.2016 року № 1952 ОСОБА_1 розпорядилась майном, а саме будівлі-кафе літ. "2Б-2" загальною площею 156,3 м2 (самочинним будівництвом) при цьому не будучи його законним власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За таких обставин, договір дарування від 01.09.2016 року № 1952 укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки за його положеннями відбулось розпорядження самочинним будівництвом право власності на який не визнано судом, а також дарувальник не мав права ним розпоряджатись.

Таким чином, подальший договір дарування від 11.04.2017 року № 812 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являється недійсним, а ОСОБА_2 незаконним його власником.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір дарування № 1912 від 01.09.2016 року та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування № 812 від 11.04.2017 року і внесені зміни до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно будівлю-кафе літ. «2Б-2», загальною площею 156,3 м2, розташовану по АДРЕСА_1 не спрямовані на настання реальних правових наслідків, а мають на меті уникнення можливості виконання рішення Рівненського апеляційного у справі № 569/1819/14-ц.

Разом з тим в ході розгляду справи, судом було встановлено, що ОСОБА_3 більше не являється власником будівлі-кафе, так позивачем було надано інформаційну довідку № 294179806 від 11.01.2022 року отриману з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої громадянин ОСОБА_5 являється власником Ѕ частки будівлі кафе літ. «2Б-2», за адресою АДРЕСА_1 згідно договору дарування №1348 від 23.07.2021 року та Ѕ частки відповідної будівлі кафе літ. «2Б-2» за адресою АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу №2945 від 14.11.2017 року.

Відповідно до висновку ВП ВС висловленим у постанові від 20 листопада 2019 року справа № 802/1340/18-а, належним способом захисту порушених своїх прав визначено скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»),

З системного аналізу зазначених норм права випливає, що відновлення порушеного права позивача, не можливе без виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження нерухомого майна і саме на державного реєстратора покладено обов`язок вносити відомості щодо обтяжень до зазначеного реєстру.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/1). Зазначена норма матеріального права визначає право власника, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Проте на час укладення договорів відчуження було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого резюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункт 100), від 30 червня 2020 року по справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року по справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року по справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Процедура скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) здійснюється із дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, а також щодо технічної можливості скасування запису - пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141 (зі змінами).

Виходячи із вимог Закону, то однією із умов скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права (далі - державна реєстрація прав) є рішення суду, яке набрало законної сили. Так, згідно статті 26 Закону передбачено, що запис про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень держаними реєстраторами вноситься до Державного реєстру прав у разі скасування на підставі рішення суду:

- рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

- скасування записів про проведену державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При внесенні записів до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав, що здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав, а також поновлює записи про речові права на нерухоме майно, що існували до проведення державної реєстрації прав. Разом з тим, судом встановлено, що оспорюваний запис про право власності № 19923646 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_3 про право власності будівлі-кафе літ. «2Б-2» площею 156,3 м2 розташованого на АДРЕСА_1 відсутній, а тому у задоволенні позовних вимог у відповідній частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 319, 717 ЦК України, ст.ст. 12-13, 76, 81, 141, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - задоволити частково.

Визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 1952 від 01.09.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І.

Визнати недійсним договір дарування, серія та номер: 812 від 11.04.2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Деренько Р.І.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук