Дата документу 23.02.2022 Справа № 333/5247/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/5247/21 Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження №22-ц/807/431/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Товариство з обмеженою відповідальністю «БІ- МАЙНО», ОСОБА_1 , третя особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар?я Володимирівна, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Лілія Олексіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвокат Працевитого Геннадія Олександровича звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Товариство з обмеженою відповідальністю «БІ-МАЙНО», ОСОБА_1 , третя особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар?я Володимирівна, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Лілія Олексіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обгрунтування позову зазначив, що 08 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ТОВ « Кей-Колект», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого позичальнику були надані грошові кошти у вигляді кредиту в сумі 57000 доларів США на строк до 09 жовтня 2023 року під 15,5% річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 08 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір іпотеки № /З, за яким іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за яким ПАТ «Укрсиббанк» уступив свої права вимоги ТОВ «Кей-Колект», у тому числі за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки.

22 березня 2021 року між ТОВ « Кей-Колект» та ТОВ « Бі-Майно» було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 685.

10 липня 2021 року з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачі дізналися про те, що право власності на їх вищезазначену квартиру 23 червня 2021 року було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2021 року, видавник приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Л.О.

З огляду на зазначене, звернення стягнення на квартиру позивачів здійснено всупереч ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та є незаконним, тому просять:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.03.2021 р., серія та номер 685, між ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» та ТОВ «БІ-МАЙНО», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.;

- витребувати з чужого володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по Ѕ частини вказаної квартири на кожного, яка була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2021 року, серія та номер 937, укладений між ТОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Буцикіною Л.О.

Разом з позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвокат Працевитого Геннадія Олександровича подали заяву про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що заявлені до вжиття заходи забезпечення позову пов`язані з предметом спору в цій справі та заявленими позивачами вимогами. Вважають, що звернення стягнення на квартиру позивачів здійснено всупереч ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та є незаконним, а оскаржуваний договір купівлі-продажу від 22 березня 2021 року підлягає визнанню судом недійсним з моменту його укладання. Станом на сьогодні ОСОБА_1 вчиняються дії щодо виселення позивачів та членів їх сім`ї з спірної квартири, з метою відчуження квартири. Також позивачі зазначають, що у випадку відчуження будь-яким чином нинішніми власниками, вказаного об`єкту нерухомості, унеможливить виконання рішення по суті, якщо воно буде постановлено на користь позивачів.

Посилаючись на зазначені обставини просили суд винести ухвалу про забезпечення позову, а саме: накласти арешт на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року заяву представника позивачів - адвоката Працевитого Г.О. про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка на цей час належить ОСОБА_1 згідно з договору купівлі-продажу від 23.06.2021 року, серія та номер 937, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Лілією Олексіївною.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд необґрунтовано з порушенням норм процесуального права постановив ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, не зазначивши при цьому обґрунтування необхідності такого виду забезпечення та вирішено питання зустрічного забезпечення, просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року у цій справі та ухвали нове судове рішення, яким в задовленні заяви представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Працевитого Г.О. про забезпечення позову - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартиру АДРЕСА_2 вона придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, сплатила за неї кошти, прав та інтересів будь-яких осіб не порушувала. Вважає звернення позивачів з даним клопотанням зловживанням прав на судовий захист, оскільки при наявності заборгованості у позивачів за кредитним договором на суму, більшу ніж 82 000 доларів США, вони намагаються ввести суд в оману щодо нібито порушень процедури відчуження іпотечного майна (вищезгаданої квартири). Так, позивачі вказують, що жодних повідомлень від іпотекодержателя про намір відчуження квартири, що є предметом іпотеки, не отримували. Проте, в матеріалах справи наявні і копії відповідних вимог, і докази їх направлення та отримання кожним з позивачів. Також вони, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаються на нормативно - правовий акт - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратив чинність. При цьому вони чомусь замовчують про те, які конкретно дії вживали вони як боржники до погашення наявної заборгованості, більшої, ніж 2 мільйони (!!!) гривень, яка утворилася за 12 років несплати кредитного боргу.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Працевитий Г.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне судове рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову без змін.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не направили.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 02 серпня 2021 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом, ухвалою суду від 04 серпня 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, вважав, за необхідне в порядку забезпечення позову накласти арешт на спірну квартиру, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.

Сфера зобов`язань Договірних держав за статтею 13 коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом (порівняйте: «Кудла проти Польщі» [GC], N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, «Міфсуд проти Франції» [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», Товариство з обмеженою відповідальністю «БІ- МАЙНО», ОСОБА_1 , третя особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар?я Володимирівна, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Буцикіна Лілія Олексіївна про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с.3-10).

Предметом позову є визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22.03.2021 р., серія та номер 685, між ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» та ТОВ «БІ-МАЙНО», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.; витребування з чужого володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по Ѕ частини вказаної квартири на кожного, яка була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2021 року, серія та номер 937, укладений між ТОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Буцикіною Л.О.

Тобто, предметом позову у даній справі є спірна квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Обов`язок доведення обставин, які указували б на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

За роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на квартиру АДРЕСА_2 суд першої інстанції виходив з того, що квартира є предметом спору у даній справі, тому обґрунтованими є доводи позивача про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів щодо забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.

З таким висновком про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру колегія суддів погодилась та вважає його правильним з огляду на предмет позову у даній справі, яким є визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, та витребування її з незаконного володіння, а також, те, що невжиття заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Обраний позивачами захід забезпечення позову, як арешт нерухомого майна є співмірним із заявленими позивачами вимогами позовної заяви.

З огляду на вищевикладене, оскільки існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах вжито заходів забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для забезпечення позову не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, виклавши в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року без змін.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2021 року у цій справі, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 14 квітня 2022 року

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Маловічко С.В.