Номер провадження: 22-ц/813/3609/22
Номер справи місцевого суду: 501/38/21
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячука Павла Михайловича, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

встановив:

14.01.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 47 969,75 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн., завданої кримінальним правопорушенням.

Позовні вимоги були обґрунтовані наступним.

05.03.2017 року, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Toyota» модель «Rav4» державний номерний знак НОМЕР_1 , порушила правила дорожнього руху, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем марки «Mitsubihi» модель «ASX», державний номерний знак НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) позивачка, яка була пасажиром, отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та автомобіль отримав механічні пошкодження.

Овідіопольським районним судом Одеської області здійснювалось кримінальне провадження, що внесено до ЄРДР за №0000462 від 06.03.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.03.2020 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного суду України від 11.08.2020 року, кримінальне провадження закрито за спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності та звільнення обвинуваченої ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, цивільний позов у межах кримінального провадження залишено без розгляду (а.с.13-14, 24).

Позивачка зазначила, що внаслідок неправомірних дій відповідачки їй була спричинена матеріальна шкода на суму 47969,75 грн. (а.с.1).

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень їй була спричинена моральна шкода у розмірі 100 000,0 грн., яка полягає в тому, що вона була позбавлена повноцінно виконувати свої професійні обов`язки, працюючи лікарем - гінекологом в жіночій консультації. Окрім того був порушений звичний для неї спосіб життя, вона була позбавлена можливості нормально обслуговувати себе та свою сім`ю.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01.06.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 47 969,75 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 908,0 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дячук П.М. ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01.06.2021 року та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та розподілення між сторонами судових витрат в апеляційному порядку не оскаржується.

Колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2021 року (а.с.167).

В подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.10.2021 справа призначена до розгляду в апеляційному суді в загальному порядку, з викликом учасників справи на 06.04.2022 року, на 10.00 год. (а.с.174).

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 06.04.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки всі учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, призначеного на 06.04.2022 року, на 10.00 год. (а.с.175-178), однак від жодного із них не надійшло заяви або клопотання про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав. При цьому колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_2 також повідомлена про час і місце розгляду справи, як то передбачено ст. 131 ЦПК України, оскільки за зареєстрованим місцем свого проживання і у вказаному її представником в позовній заяві: АДРЕСА_1 , вона відсутня (а.с.178-180).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 6 місяців, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Цюри у відпустці з 01.04.2022 року по 15.04.2022 року (а.с. 181), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Комлева О.С. і Таварткіладзе О.М. (а.с.183).

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснений 06.04.2022 року, а повний текст судового рішення складений 13.04.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 05.03.2017р. сталась ДТП, внаслідок якої були спричинені тілесні ушкодження позивачу ОСОБА_2 та механічні пошкодження автомобілю «Mitsubihi» модель «ASX», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_3 , та який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Про підозру у вчинені вказаного злочину було повідомлено ОСОБА_1 , а згодом було їй висунуто обвинувачення. У зв`язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, ухвалою Овідіопольського районного суду було закрито провадження у справі.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Спірним є питання стосовно того, чи повинна відповідачка ОСОБА_1 відшкодовувати на користь позивачки ОСОБА_2 матеріальну і моральну шкоду.

На думку позивачки ОСОБА_2 і суду першої інстанції зазначена шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала - відповідачкою ОСОБА_1 , а остання та її представник вважають, що вона не повинна відшкодовувати цю шкоду, оскільки цивільна відповідальність ОСОБА_2 стосовно автомобіля «Mitsubihi» модель «ASX», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_3 , та який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , була застрахована за програмою повного страхування КАСКО, страховик ПрАТ «Страхова група «ТАС», страхова сума 425 000,0 грн. Крім того, оскільки інший автомобіль, який належить відповідачці ОСОБА_1 , не був застрахований, завдана шкода підлягає відшкодуванню Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - МТСБУ), який взагалі не був залучений до участі у справі.

Також заявник апеляційної скарги зазначив, що відповідачка не повинна нести матеріальної і моральної відповідальності, так як позивачка ОСОБА_2 не зверталась до страховика із вимогою про відшкодування шкоди, завданої здоров`ю та вона не в повній мірі отримала відшкодування шкоди, завданої майну, у той час як сума завданої шкоди не перевищувала розмір страхового відшкодування.

Крім того, заявник апеляційної скарги зазначив, що позивачкою ОСОБА_2 не було надано суду доказів того, що проживання в готелі було необхідним та рекомендованим лікарем. Окрім того, сплата за проживання в готелі була здійснена ОСОБА_3 , позивачкою також не надано доказів сплати нею витрат у сумі 1295 грн., та обґрунтованості розрахунку суми завданої моральної шкоди, доказів понесених витрат на правову допомогу, а витрати, що були понесені в рамках кримінальної справи мають відшкодовуватись в рамках такої кримінальної справи.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому задоволенню, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому суд встановив, що внаслідок ДТП пасажиру автомобіля марки «Mitsubihi» модель «ASX», державний номерний знак НОМЕР_2 , позивачу ОСОБА_2 , у відповідності до висновку судово-медичної експертизи №158 від 15.05.2017р. спричинено тілесні ушкодження, які спричинили за собою тривалий розлад здоров`я понад 21 день, через що, зазначене ушкодження, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (1995 р.) відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Тобто, судовим рішенням було встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 вчинила діяння, внаслідок якого ОСОБА_2 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості та автомобілю «Mitsubihi» модель «ASX», реєстраційний номер НОМЕР_3 , були завдані механічні пошкодження.

Також суд виходив із того, що дійсно 31.01.2017р. між ПрАТ «Страхова група ТАС» та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №ДТЗ/21 (а.с.57-60). Предметом вказаного договору є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим транспортним засобом марки «Mitsubihi АSX», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Сума страхового відшкодування згідно вказаного договору складає 425 000,0 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що доводи відповідачки ОСОБА_1 про те, що цивільна відповідальність позивачки ОСОБА_2 застрахована та вона має звернутися до своєї страхової компанії за відшкодуванням, є безпідставними, оскільки таке твердження суперечить вимогам ст.ст. 1166, 1167, п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України.

Відступати від цих вимог, можливо лише на підставі ч. 1 ст. 1194 ЦК України, відповідно до якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, за рахунок страхування цивільної відповідальності особа, яка завдала шкоду сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Проте, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідачка ОСОБА_1 не довела, що вона застрахувала свою цивільну відповідальність, що в свою чергу є обов`язковою умовою застосування положень ч. 1 ст. 1194 ЦК України.

З цих підстав, суд дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку саме відповідачка ОСОБА_1 має нести цивільну відповідальність та відшкодувати потерпілій ОСОБА_2 завдану шкоду на підставі ст.ст. 1166, 1167, п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України.

Та обставина, що до участі у справі не залучено МТСБУ, колегія суддів зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення з моменту ДТП пройшло більше 4-х років, тобто річний строк, який передбачений п/п 37.1.4 п. 31.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є присічним, пройшов, також пройшов трирічний строк позовної давності. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з винної у скоєнні ДТП особи.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, який викладений в його постанові від 30.09.2019 року у справі № 761/44196/17 (провадження № 61-13726св19), та в постанові його Великої Палати від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Тобто суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що завдану позивачці ОСОБА_2 матеріальну і моральну шкоду, яка не покривається страховими виплатами, має відшкодувати винна в ДТП особа - відповідачка ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів зазначає, що згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Разом з тим, на думку колегії суддів заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.

Так, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказав, що позивачкою доведені позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 47 969,75 грн.

При цьому суд виходив із того, що позивачкою надані докази на підтвердження понесених витрат, пов`язаних з ДТП, лікуванням та реабілітацією після травми на суму 37 128,57 грн. (а.с. 25, 65, 54, 70, 55, 56, 69). Також позивачкою доведені витрати, особисто понесені нею на ремонт автомобіля в сумі 31 500 грн. (а.с. 56). Тобто, позивачкою підтверджені витрати внаслідок ДТП на загальну суму 68 628,57 грн.

Проте, оскільки позовні вимоги матеріального характеру були заявлені лише на 49 969,75 грн., то суд дійшов висновку про необхідність стягнення цих грошових коштів лише в межах позовних вимог.

Однак, з такими висновками колегія суддів погоджується лише частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на а.с.25 маються докази сплати позивачкою за консультацію травматолога і рентген в сумі 865 грн., на покупку медичного препарату «Остеогенон» на суму 400,57 грн., сплата благодійного внеску в сумі 70 грн., витрат на лікування в сумі 5079 грн.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що із вказаних витрат не підлягають відшкодуванню витрати благодійного внеску в сумі 70 грн., оскільки ці виплати є добровільними, а також підлягають відшкодуванню витрати на лікування із 5079 грн. - 1210 грн., а не як зазначено в оскаржуваному судовому рішенні - 1295 грн., оскільки вони реально були пов`язані із необхідністю лікування пошкодженої правої кісті руки позивачки, які спричинені внаслідок ДТП (а.с.25, 65).

Інші витрати позивачки в сумі 900 грн. та 600 грн. підтверджені матеріалами справи (а.с.54-56, 70).

Також підтверджені матеріалами справи витрати на проживання позивачки в готелі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в період з 07.08 по 18.08.2017 року саме однієї особи - позивачки ОСОБА_2 , в сумі 12 375 грн. (24750 : 2) (а.с.69). При цьому в квитанції № 7633877 від 05 липня 2017 року вказано, що платником є саме позивачка ОСОБА_2 (а.с.68).

Що стосується а.с. 56, на який є посилання в оскаржуваному судовому рішенні, то на цьому аркуші справи відсутні докази сплати позивачкою витрат на ремонт автомобіля в сумі 31500 грн.

Разом з тим, на а.с. 50 маються докази сплати витрат на ремонт автомобіля в сумі 25 500 грн. і 6000 грн., які також підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Таким чином, загальна сума витрат позивачки ОСОБА_2 , пов`язаних з ремонтом її транспортного засобу марки «Mitsubihi АSX», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та не відшкодованих страховою компанією, а також пов`язаних з її лікуванням, склала: 47 850,57 грн. (25500 + 6000 + 600 + 900 + 1210 + 12375 + 1265,57), що складає 99,75 % від заявлених позовних вимог, а не як зазначив суд в оскаржуваному судовому рішенні, та які підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 .

Що стосується позовних вимог позивачки ОСОБА_2 про стягнення на її користь із відповідачки ОСОБА_1 завданої моральної шкоди у розмірі 100000,0 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість стягнення моральної шкоди з відповідачки на користь позивачки у розмірі 15 000 грн.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не обгрунтувала і не надала доказів завдання їй моральної шкоди, є безпідставними, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка обгрунтовувала свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди тим, що внаслідок спричинених ДТП їй тілесних ушкоджень вона була позбавлена можливості повноцінно виконувати свої професійні обов`язки працюючи лікарем - гінекологом в жіночій консультації. Окрім того, зазначила, що у зв`язку з ДТП був порушений звичний для неї спосіб життя, вона була позбавлена можливості нормально обслуговувати себе та свою сім`ю.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд виходив із того, що позивачка ОСОБА_2 працює лікарем - гінекологом в КУ «Пологовий будинок №7» (а.с.37-38). У відповідності до висновку судово-медичної експертизи №158 від 15.05.2017р. внаслідок ДТП ОСОБА_2 , спричинено тілесні ушкодження., які спричинили за собою тривалий розлад здоров`я понад 21 день, через що, зазначене ушкодження, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що встановлено судовим рішенням.

Також суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За змістом п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Що стосується витрат позивачки на правову допомогу, то суд першої інстанції відмовив в їх стягненні з відповідачки на користь позивачки і судове рішення в цій частині фактично не оскаржується в апеляційному порядку.

Стосовно розподілення між сторонами судових витрат, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 15 січня 2021 року (а.с.83), позивачка на користь держави сплатила судовий збір за вимоги немайнового характеру в сумі 1000 грн. (а.с.87), в той час як відповідно до п.2 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» мала сплатити 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на час звернення до суду з позовом складав 2270 грн., тобто позивач ОСОБА_2 мала сплатити судовий збір за вимоги немайнового характеру 908 грн.

Таким чином, оскільки вимоги про стягнення моральної шкоди задоволені на 15% (із заявлених позовних вимог 100 000 грн., задоволені позовні вимоги про стягнення моральної шкоди на суму 15 000 грн.), колегія суддів вважає на необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 136,20 грн. (908 грн. х 15%)

Оскільки суд першої інстанції на викладені обставини уваги не звернув, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про розподілення між сторонами судового збору, як того вимагає ст. 141 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення частково є незаконним і необґрунтованим, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити, та зменшити суму відшкодування матеріальної шкоди із 47 969,75 грн. на 47 850,57 грн.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за подання апеляційної скарги її заявником сплачено судовий збір у загальній сумі 1362 грн. (а.с.145, 157). Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то відповідно до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з позивачки ОСОБА_2 судовий збір у сумі 0,25%, що складає 3,40 грн.

У зв`язку з викладеними обставинами, колегія суддів вважає за необхідне розподілити між сторонами судовий збір та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 132,80 грн. (136,20 грн. - 3,40 грн.).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дячука Павла Михайловича задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 червня 2021 року змінити, у зв`язку з чим прийняти постанову, якою абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну шкоду у розмірі 47 850,57 грн. (сорок сім тисяч вісімсот п`ятдесят гривень 57 копійок).

В решті рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір у сумі 132,80 грн. (сто тридцять дві гривні 80 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

О.М. Таварткіладзе