Справа № 309/2481/21
Провадження № 2/309/622/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 квітня 2022 року м. Хуст
Хустський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді Піцура Я.Я.
з участю секретаря судового засідання Губаль Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -
19.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Хустського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що вона є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . В даному будинку вона проживає разом з дочкою ОСОБА_3 та її дочкою, а її онукою ОСОБА_2 . Також з ними проживають 5 дітей відповідача: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_2 ніде не працює, не займається вихованням дітей, постійно залишає місце проживання, веде аморальний, бродяжий спосіб життя, часто перебуває в неадекватному стані, постійно вчиняє сварки, вживає алкогольні напої, вчиняє крадіжки, участі в утриманні будинку та оплаті комунальних послуг не бере. ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття, проживання в одному будинку з нею є нестерпним. Відповідач неодноразово притягалася до адміністративної відповідальності, у тому числі й за вчинення насильства у сім`ї. Окрім того відносно відповідачки Хустський районним судом розглядається ряд кримінальних проваджень за ст. 185 КК України, а вироком Хустського районного суду від 28.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винною за ч.1 ст. 190 КК України.
Посилаючись на викладене та приписи ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України просить суд виселити ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Відзиву на позов відповідач ОСОБА_2 не подавала.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов та просила його задовольнити. Просить виселити відповідача з житлового будинку, оскільки така вживає наркотики у будинку. На неї неодноразово викликалася поліція, складалися протоколи, на які вона не реагує. Також не заперечили проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, у тому числі й шляхом оголошення про їх виклик у судове засіданні на офіційному сайті судової влади.
У відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави позовної заяви, вважає, що така підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до приписів ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є біологічною матір`ю п`яти неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12-16).
Позивач у справі ОСОБА_1 є бабусею відповідача ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 (а.с.5-11).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.17).
Відповідно до копії будинкової книги на будинок за адресою АДРЕСА_1 , вказаний будинок є зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та п`ятьох її дітей (а.с.19-25).
Згідно акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 27.05.2021 року ОСОБА_3 проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 , і разом з нею проживають внуки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , мати ОСОБА_1 , а також дочка ОСОБА_2 , яка веде аморальний спосіб життя, за дітьми догляд не проводить (а.с.18).
Також з матеріалів справи вбачається, що постановою Хустського районного суду від 01.11.2017 року у справі №309/3372/17 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 26.10.2017 ОСОБА_2 знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , вчинила психологічне насильство щодо своєї матері ОСОБА_3 , а саме ображала її нецензурними словами (а.с.63).
Постановою Хустського районного суду від 12.07.2018 року у справі №309/1972/18 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 05.07.2018 ОСОБА_2 знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , вчинила психологічне насильство в сім`ї щодо своєї баби ОСОБА_1 та матері ОСОБА_3 , а саме ображала їх нецензурними словами (а.с.62).
Постановою Хустського районного суду від 19.05.2021 року у справі №309/1668/21 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно постанови суду 17.05.2021 ОСОБА_2 знаходячись за адресою АДРЕСА_1 , висловлювалася за в адресу своєї бабусі ОСОБА_1 нецензурними словами, чим вчинила домашнє насильство в сім`ї психологічного харакеру (а.с.61).
Окрім того заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Даний будинок також є зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , яка проживає в такому будинку, періодично покидаючи місце проживання у невідомому напрямку.
Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та членами її сім`ї, вчиняє сварки, застосовує психологічне насилля, що робить неможливим проживання з нею в одному будинку.
Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема притягнення її до адміністратвиної відповідальності за насильство в сім`ї, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та членів її сім`ї.
Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає.
З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків систематичного насильства щодо позивача суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення.
При цьому ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно її 5 неповнолітніх дітей, а тому її виселення з будинку не призведе до порушення прав та інтересів дітей.
Узагальнюючи наведене суд констатує, що пред`явлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 908 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.116 ЖК УРСР, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстрація місця проживання АДРЕСА_1 ) з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 11 квітня 2022 року.
Суддя Хустського
районного суду: Піцур Я.Я.