Ухвала

Іменем України

31 березня 2022 року

м. Київ

справа № 161/236/21

провадження № 61-2176ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та відшкодувати понесені нею судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням в частині стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Постановою Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2021 року, в оскаржуваній частині, залишено без змін.

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги, в постанові не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 викладено правовий висновок щодо доказів, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, який суд апеляційної інстанції не взяв до уваги (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, яке обґрунтовано тим, що постанову ОСОБА_1 отримала 31 грудня 2021 року, що підтверджується копією конверта апеляційного суду та витягом з офіційного веб порталу Акціонерного товариства «Укрпошта» про відстеження поштових пересилань.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, Суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки з наданих до клопотання доказів убачається, що оскаржувану постанову апеляційного суду заявниця отримала 31 грудня 2021 року та звернулась із касаційною скаргою до відділення поштового зв`язку 31 січня 2022 року, що є підставою для його поновлення.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною першою статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Як убачається з оскаржуваної постанови апеляційного суду та встановлено судом, на підтвердження витрат на правничу допомогу адвокатом надано: копію договору про надання правової допомоги адвокатом від 08 лютого 2021 року № 08/02/21, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 29 червня 1993 року № 19, квитанцію до прибуткового касового ордера від 08 лютого 2021 року № 08/02/21 на суму у розмірі 4 000,00 грн, копію ордера на надання правничої (правової) допомоги від 12 лютого 2021 року серії АС № 1015145.

Відзив надіслано позивачці, яка будь-яких заперечень щодо розміру чи підстав понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу до ухвалення судового рішення до суду першої інстанції не подавала.

Залишаючи без змін рішення суду в частині задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що понесені відповідачем витрати підтверджені належними і допустимими доказами, відповідають критеріям розумності, співмірності та ґрунтуються на вимогах закону, а позивачка не скористалась своїм правом звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення витрат на правову допомогу або клопотанням про відмову від стягнення таких витрат.

Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Сорокопуд М. О. у суді першої інстанції, у розмірі 4 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, натомість зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказам на підтвердження витрат на правову допомогу, проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції перевірив документи, надані на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, відтак відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова суперечить зазначеній правовій позиції.

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков А. С. Олійник С. О. Погрібний