Ухвала

Іменем України

07 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 212/7107/21

провадження № 61-2725ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лісового Дениса Олександровича на ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року в справі за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації права власності за заявою Криворізької міської ради про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

13 серпня 2021 року Криворізька міська рада звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила:

- скасувати державну реєстрацію права власності від 14 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27533374, на об`єкт нежитлової нерухомості (реєстраційний номер 110) - будівля, будівлі та споруди автостоянки, які складаються з: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21 кв. м, зі сходами літ. а, з прибудовою літ. а1; літ. Б - вбиральня; поз. № 1, № 3 - огорожа, поз. № 2 - ворота, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,2991 га, кадастровий номер :04:223:0192, проведену за ОСОБА_3 , з одночасним припиненням його речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна;

- визнати недійсним договір дарування вищевказаних будівель та споруд автостоянки, укладений 18 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К. О.та зареєстрований в реєстріза № 1206;

- скасувати державну реєстрацію права власності від 18 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27550078, на зазначений об`єкт нежитлової нерухомості, проведену за ОСОБА_2 , з одночасним припиненням її речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна;

- визнати недійсним договір дарування вищевказаних будівель та споруд автостоянки, укладений 20 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Меньшиковою К. О.та зареєстрований в реєстріза № 1210;

- скасувати державну реєстрацію права власності від 20 серпня 2018 року, номер запису про право власності 27564267, на зазначений об`єкт нежитлової нерухомості, проведену за ОСОБА_1 ), з одночасним припиненням його речових прав на вказаний об`єкт нерухомого майна;

03 вересня 2021 року Криворізька міська рада подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила забезпечити позов шляхом:

- накладення арешту на будівлю, будівлі та споруди автостоянки, які складаються з: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21 кв. м, зі сходами літ. а, з прибудовою літ. а1; літ. Б - вбиральня; поз. № 1, № 3 - огорожа, поз. № 2 - ворота, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,2991 га з кадастровим номером :04:223:0192,

- заборони: ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна, в тому числі укладати договори та інші правочини щодо нього; суб`єктам державної реєстрації прав (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам прав на нерухоме майно) вчиняти дії щодо державної реєстрації права власності на вищевказану нежитлову нерухомість.

Заява Криворізької міської ради мотивована тим, що дії відповідачів спрямовані на приховування неправомірно набутого ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно шляхом протиправного його відчуження спочатку ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_1 . Тому невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року заяву Криворізької міської ради задоволено частково. Забезпечено позов, накладено арешт на будівлю, будівлі та споруди автостоянки (реєстраційний номер 110), що складається з: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21 кв. м, зі сходами літ. а, з прибудовою літ. а1; літ. Б - вбиральня; поз. № 1, № 3 - огорожа, поз. № 2 - ворота, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,2991 га, кадастровий номер :04:223:0192. Заборонено ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного майна, з правом користування ним. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Задовольняючи частково заяву Криворізької міської ради про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в цій справі. Тому заява підлягає задоволенню в частині накладення арешту на будівлю, будівлі та споруди автостоянки, і заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного майна, але із залишенням права користування ним.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року апеляційну представника ОСОБА_1 - адвоката Лісового Д. О. задоволено частково. Ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року змінено в частині способу забезпечення позову з накладання арешту на будівлю, будівлі та споруди автостоянки (реєстраційний номер 110), що складається з: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21 кв. м, із сходами літ. а, з прибудовою літ. а1; літ. Б - вбиральня; поз. № 1, № 3 - огорожа, поз. № 2 - ворота, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,2991 га, кадастровий номер :04:223:0192, заборонено ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного майна, з правом користування ним. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову. Однак, обираючи спосіб забезпечення позову у вигляді арешту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби - обмеженні права користування майном. Позивач не навів правових підстав для забезпечення позову саме шляхом накладення арешту, не надав документів та доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме в такий спосіб. Суд першої інстанції не врахував цих обставин та дійшов помилкового висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні будівлі та споруди автостоянки, заборонивши ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного майна, з правом користування ним. Забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження спірного майна є співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду, а накладення арешту на це майно може бути перешкодою для його використання.

17 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лісовий Д. О. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Криворізької міської ради про забезпечення позову.

Касаційна скарга, подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), мотивована тим, що позивач не навів обґрунтованих обставин та не надав доказів, які б підтверджували реальний намір ОСОБА_1 відчужити належне йому майно третім особам, або наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову. Суди не звернули уваги на те, що Криворізька міська рада пред`явила позов немайнового характеру, тому у випадку задоволення позову таке рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню. При цьому апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 923/826/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20 щодо неможливості вжиття заходів забезпечення позову про визнання недійсними договорів, так як у разі задоволення позову немайнового характеру судове рішення не підлягатиме примусовому виконанню.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Пред`явивши позов у цій справі, Криворізька міська рада просила скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нежитлової нерухомості - будівля, будівлі та споруди автостоянки, які складаються з: літ. А-2 - будівля сторожки загальною площею 21 кв. м, зі сходами літ. а, з прибудовою літ. а1; літ. Б - вбиральня; поз. № 1, № 3 - огорожа, поз. № 2 - ворота, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,2991 га, кадастровий номер :04:223:0192, проведену 14 серпня 2018 року за ОСОБА_3 , визнати недійсними договори дарування зазначених будівель та споруд автостоянки, укладені в подальшому 18 серпня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , і 20 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нежитлової нерухомості.

Суди попередніх інстанцій пересвідчилися, що між сторонами дійсно виник спір щодо неправомірного набуття ОСОБА_3 права власності на вищевказаний об`єкт нежитлової нерухомості та його подальшого відчуження спочатку ОСОБА_2 , а потім ОСОБА_1 .

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Врахувавши доводи заяви про забезпечення позову та характер спору, суд першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційний суд дійшли правильного висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може мати негативні наслідки та ускладнити виконання ймовірного судового рішення в разі задоволення позову.

Змінюючи ухвалу суду першої інстанції в частині способу забезпечення позову, апеляційний суд зазначив, що арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби - обмеженні права користування майном. Крім того, позивач не навів правових підстав для забезпечення позову саме шляхом накладення арешту, не надав документів та доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме в такий спосіб. Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження спірного майна буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

Вжитий апеляційним судом захід забезпечення позову є співмірним з вимогами позовної заяви.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому заборона ОСОБА_1 вчиняти дії щодо відчуження спірного майна до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси власника. ОСОБА_1 лише тимчасово позбавлений можливості відчуження спірного нерухомого майна.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

З огляду на викладене висновки апеляційного суду щодо співмірності застосованого заходу забезпечення позову узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності обставин, які свідчили б про необхідність вжиття обраного ним заходу забезпечення позову, не заслуговують на увагу, оскільки відчуження спірного нерухомого майна, з урахуванням наявності спору стосовно цього майна, тобто існування правової невизначеності щодо права власності на майно дійсно може призвести до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду.

Посилання заявника в касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 923/826/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20, від 12 травня 2021 року у справі № 369/7695/20, є безпідставним, оскільки в оскаржуваній постанові апеляційного суду наведено мотиви неврахування цих правових висновків та зазначено, що вони є нерелевантними до обставин цієї справи. В наведених справах предметом позову було визнання недійсним договору позики та договору іпотеки, визнання частково недійсним договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та визнання недійсними рішення Антонівської селищної ради від 17 квітня 2019 року № 377 «Про продаж земельної ділянки» і договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 травня 2019 року, який був укладений між Антонівською селищною радою і Товариством з обмеженою відповідальністю «Річковий термінал», натомість предметом позову в цій справі є визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційного суду щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову і не свідчать про порушення судами норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом першої інстанції, у незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лісового Д. О. про розгляд касаційної скарги з викликом та участю сторін.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лісового Дениса Олександровича на ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року в справі за позовом Криворізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації права власності за заявою Криворізької міської ради про забезпечення позову.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко