Ухвала

13 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 761/47372/18

провадження № 61-16893ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Акціонерний банк «АвтоЗАЗбанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук Сергій Володимирович, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_5 , Акціонерного банку «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про визнання договору іпотеки недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним іпотечний договір від 25 вересня 2006 року №4816, укладений між ОСОБА_5 та АТ «УкрЗАЗбанк», предметом якого виступали майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до перетину з АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4 зі змінами та доповненнями внесеними відповідно до договору про внесення змін до іпотечного договору від 07 червня 2012 року № 1068 та договору про внесення змін і доповнень № 2 до іпотечного договору від 17 січня 2015 року № 35.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що будь-якої згоди на укладання іпотечного договору чи будь-якого іншого правочину з об`єктами спільного суміжного права, зокрема майновими правами на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до перетину з АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , у тому числі 25.09.2006 р. за № 4816, ОСОБА_5 ні в усному, ні у письмовому вигляді не надавала. Іпотечний договір від 25 вересня 2006 року за № 4816 укладений на всі майнові права на вказану квартиру, а не на частку, яка належала ОСОБА_5 в якості частки у спільному суміжному майні. Таку частку станом на 25 вересня 2006 року виділено для ОСОБА_5 не було. Станом на 25 вересня 2006 року квартира, якій у подальшому було присвоєно АДРЕСА_5 , не була офіційно зареєстрована як об`єкт права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 . Від так судом було встановлено відсутність згоди іншого з подружжя як власника спільного суміжного майна, на укладання правочину щодо вказаного майна - іпотечного договору.Під час укладення та нотаріального посвідчення Іпотечного договору були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки майнові права на окремі приміщення в жилому будинку не могли бути предметом іпотеки.Позивачем не було пропущено позовну давність для звернення з відповідним позовом до суду.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_6 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року скасовано та прийнято постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , АБ «АвтоЗАЗбанк», ТОВ «Кредитні ініціативи», треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «АМБЕР», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткачук С. В., ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач як на підставу позовних вимог посилалася на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18, яким встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року по 18 березня 2017 року. Однак, як встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України, пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, і тому встановлення вказаних юридичних фактів не зумовлює недійсності правочину щодо цього майна, вчиненого до набрання законної сили таким рішенням суду. Наявність підстав для визнання того чи іншого договору недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Тому рішення суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не може мати зворотної дії в часі і породжувати правові наслідки, в тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Відповідно, якщо факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на момент укладення оспорюваного договору встановлений не був, то підстави для застосування положень про спільну власність відсутні. Отже, на момент укладення спірного договору іпотеки (25 вересня 2006 року) та договорів про внесення змін до нього (07 червня 2012 року та 17 січня 2015 року) єдиним власником нерухомого майна (квартири), що є предметом цього договору, був ОСОБА_5 , а тому для вчинення оспорюваного правочину та договорів про внесення змін до нього не потребувалося згоди позивача. Будь-яких інших доказів, окрім зазначеного рішення суду у справі № 761/46478/18, які б підтверджували, що позивач та ОСОБА_5 були чоловіком та дружиною чи проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрацію шлюбу, матеріали справи не містять. В даному випадку рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року у справі № 761/46478/18 не є належним доказом наявності обставин, з якими позивач пов`язує свої вимоги у зазначеній справі, виходячи з наступного.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, у якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та ухвалити нову постанову, якою залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2021 року, на час розгляду справи за даною касаційною скаргою зупинити дію оскарженого судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/47372/18, витребувати з Шевченківського районного суду міста Києва цивільну справу № 761/47372/18, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року відмовлено.

В листопаді 2021 року матеріали цивільної справи № 761/47372/18 надійшли до Верховного Суду та передані судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року.

В той же час ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Судусправу № 523/14489/15-ц.

Ухвала обгрунтована тим, що необхідно відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, шляхом його конкретизації з метою формування єдиної правозастосовної практики.

В ухвалі від 29 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду також вказав на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 є такий висновок: «З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

Зазначений висновок, на думку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, підтверджує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 не відступала від висновків, зроблених у постановах Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11 і від 7 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16. Проте зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду має категоричний характер і сформульований без наведення меж застосування, що допускає можливість такого застосування і у тих випадках, коли встановлюється факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю на підставі рішення суду та надалі оспорюються договори, вчинені до моменту набрання законної сили таким рішенням суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, обґрунтовуючи підстави для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, вказав на необхідність конкретизації висновку останньої, викладеного у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, вказівкою на те, що у разі, якщо відбувається встановлення факту проживання однією сім`єю на підставі рішення суду й оспорюється правочин, вчинений до моменту набрання законної сили таким рішенням, зазначений висновок не застосовується.

03 березня 2020 року справа прийнята Великою Палатою Верховного Суду до розгляду (провадження № 14-22цс20).

У подальшому розгляд справи було неодноразово відкладено. В останнє розгляд справи відкладений на 22 лютого 2022 року.

Правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі № 523/14489/15-ц.

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється в випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Тому колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі №461/1500/20.

Керуючись статтями 252, 253, 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 761/47372/18 зупинити до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук