ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1917/22 Справа № 201/8427/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 25 березня 2019 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 632 584 грн та зобов`язався повернути кошти в термін до 30 червня 2019 року.

На підтвердження договірних зобов`язань між сторонами ОСОБА_2 власноручно написав розписку, в якій було зазначено усі істотні умови договору позики: реквізити сторін, місце укладення правочину, дата здійснення правочину, сума надана в борг, термін повернення боргу, тобто, фактично між ОСОБА_3 та відповідачем було укладено договір позики, який сторони оформили розпискою.

30 червня 2019 року відповідач мав повернути борг, однак, не повернув отримані у якості позики грошові кошти.

14 липня 2020 року між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_1 (позивачем) було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором позики від 25 березня 2019 року, викладеним у вигляді розписки, а новий кредитор приймає право вимоги належне Первісному кредитору за Основним договором.

15 липня 2020 року позивачем було повідомлено боржника (відповідача) про відступлення прав вимоги та про необхідність сплатити борг.

Проте, відповідач ігнорує вимоги ОСОБА_1 щодо необхідності повернення боргу та ухиляється від отримання поштової кореспонденції надісланої позивачем на адресу його реєстрації та фактичного місця проживання.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 25 березня 2019 року в сумі 632 584 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25 березня 2019 року, згідно копії розписки, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 632 584 грн та зобов`язався їх повернути не пізніше 30 червня 2019 року (а.с.8).

14 липня 2020 року між ОСОБА_3 (кредитором) та ОСОБА_1 (позивачем) укладено Договір №1 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з Договором позики б/н від 25 березня 2019 року (викладеним у вигляді розписки), а Новий кредитор приймає право вимоги, належне Первісному кредитору за Основним договором, відповідно до п. 1.2. цього Договору (а.с.13-14).

Відповідно до п. 1.2. Договору №1 про відступлення права вимоги від 14 липня 2020 року, Новий кредитор ( ОСОБА_1 ) одержує право замість Первісного кредитора ( ОСОБА_3 ) вимагати від ОСОБА_2 виконання зобов`язань за Основним договором, які виникли з моменту укладання Основного договору, а саме оплати суми боргу в розмірі 632 584 грн, а також оплати всіх штрафних санкцій, які виникли в з`язку з невиконанням умов Основного договору.

15 липня 2020 року позивачем було повідомлено боржника (відповідача) про відступлення прав вимоги та необхідність сплатити борг (а.с.15, 16).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до укладеного між позивачем ОСОБА_1 і третьою особою ОСОБА_3 договору відступлення права вимоги від 14 липня 2020 року та у відповідності до ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України позивач відступив, а ОСОБА_3 прийняв право вимоги за договором позики від 25 березня 2019 року, укладеним між ОСОБА_1 та відповідачем, тобто, до третьої особи перейшли всі права позивача щодо права вимоги до ОСОБА_2 за вказаним договором позики, у зв`язку з чим, позивач ОСОБА_1 не має права вимагати від відповідача ОСОБА_2 повернути саме йому вказаний борг, оскільки він це право передав третій особі, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, при цьому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_2 до суду було надано копію розписки від 25 березня 2019 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 632 584 грн та зобов`язався їх повернути не пізніше 30 червня 2019 року (а.с.8).

На підтвердження свого права вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання ОСОБА_1 подав до суду копію Договору №1 про відступлення права вимоги від 14 липня 2020 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , відповідно до умов якого новий кредитор ( ОСОБА_1 ) одержує право замість Первісного кредитора ( ОСОБА_3 ) вимагати від ОСОБА_2 виконання зобов`язань за Договором позики від 25 березня 2019 року, а саме оплати суми боргу в розмірі 632 584 грн.

Також позивачем було надано до суду докази направлення боржнику (відповідачу у справі) повідомлення про відступлення прав вимоги та необхідність сплатити борг на адресу: АДРЕСА_1 .

Так, згідно листа-відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на запит суду першої інстанціі, за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, дійшов помилкового висновку, що позивач ОСОБА_1 не має права вимагати від відповідача ОСОБА_2 повернути йому вказаний борг, оскільки він це право передав третій особі ОСОБА_3 .

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта щодо невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи заслуговують на увагу, так як згідно Договору №1 про відступлення права вимоги від 14 липня 2020 року саме ОСОБА_1 має право замість ОСОБА_3 вимагати від ОСОБА_2 виконання зобов`язань за Договором позики від 25 березня 2019 року.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 , у порушення, зокрема, вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, згідно якої за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором, не повернув отримані за Договором позики від 25 березня 2019 року грошові кошти, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, адже на викладене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув та у повному обсязі обставини справи не встановив, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, на підставі ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 632 584 грн.

Крім того, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення також судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору за подання до суду позовної заяви та даної апеляційної скарги у розмірі 15 814 грн 65 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми боргу, грошових коштів та витрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 березня 2019 року в сумі 632 584 (шістсот тридцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 15 814 (п`ятнадцять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн 65 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова