Справа № 161/9556/21 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П.
Провадження № 22-ц/802/324/22 Категорія: 68 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стасюка Володимира Яковича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовом.

Покликалась на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 09 серпня 2010 року по 05 жовтня 2020 року, який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області. За час шлюбу ними за спільні кошти був придбаний автомобіль Opel Vivaro, 2011 р.в., номер кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (дата реєстрації права власності 06 березня 2015 року) та земельна ділянка площею 0,1000 га, розташована у с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :01:001:3023 (дата реєстрації права власності 09 грудня 2016 року). Вказане майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .

Крім того позивач зазначала, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року, яке набрало законної сили, за нею було визнано право власності на 1/2 частину автомобіля та земельної ділянки. Оскільки транспортний засіб є річчю неподільною, а щодо розподілу земельної ділянки вони з відповідачем не дійшли згоди, то враховуючи вартість вказаного майна, що становить 419190 грн, земельна ділянка - 149490 грн; транспортний засіб - 269700 грн, позивач просила суд, в порядку поділу майна подружжя, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного майна 209595 грн та понесені нею судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя матеріальну компенсацію вартості майна у сумі 209595 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, прийнятим судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та дійшов передчасного висновку про підставність вимог позивача і задовольнив позов.

Відзив на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не подавала.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої у с. Гірка Полонка Луцького р-ну Волинської обл., кадастровий номер: :01:001:3023 та вантажного автомобіля Opel Vivaro, 2011 р.в., номер кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін спору як таке, що набуте ними в період шлюбу за спільні кошти і їх частки у цьому майні визначені судом та становлять по 1/2. Спільне користування зазначеним майном є неможливим, а тому половина його вартості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що з 09 серпня 2010 року по 05 жовтня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року було розірвано. Дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями: свідоцтва про шлюб, виданого 09 серпня 2010 року Гіркополонківською сільською радою Луцького району, Волинської області; рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили.

Під час проживання у шлюбі, ними за спільні кошти було придбано автомобіль Opel Vivaro, 2011 р.в., номер кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 (дата реєстрації права власності 06 березня 2015 року) та земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у с. Гірка Полонка Луцького району, Волинської області, кадастровий номер: :01:001:3023 (дата реєстрації права власності 09 грудня 2016 року), що були зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 .

Крім того встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 грудня 2020 року в цивільній справі про поділ майна подружжя за ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину вищезазначених транспортного засобу та земельної ділянки. Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним.

Отже, на момент розгляду справи судом, позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 належало право власності по 1/2 частині на спірне майно, яке перебуває у користуванні та володінні відповідача.

Згідно висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої у с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, кадастровий номер: :01:001:3023 та звіту про оцінку вантажного автомобіля Opel Vivaro, 2011 р.в., номер кузова: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , загальна вартість даного майна становить 419190 грн., з яких: вартість земельної ділянки - 149490 грн; вартість транспортного засобу - 269700 грн.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, слід дійти висновку, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, врахувавши останню практику Верховного Суду, факт згоди ОСОБА_1 на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користується транспортним засобом та земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку проте, що спірне вказане вище майно набуте сторонами в період шлюбу, є об`єктом їх права спільної сумісної власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.

Отже, на думку колегії суддів, враховуючи вказані вище положення норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошової компенсації, половини вартості спірного майна, залишивши таке майно у власності ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Наведені представником відповідача в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд першої інстанції дав вірну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стасюка Володимира Яковича залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді