Справа № 473/127/22
"19" квітня 2022 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,
за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В., позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельних ділянок за набувальною давністю,
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельних ділянок за набувальною давністю в якому вказувала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2004 року, реєстр. №118 вона в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 набула у власність ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Інша частина житлового будинку була набута у власність:
- ј частка ОСОБА_5 (матір`ю позивачки) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 ;
- Ѕ частка ОСОБА_3 (двоюрідним братом позивачки) на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 грудня 1999 року, реєстр. №70, укладеного з ОСОБА_6 .
У 2010 році ОСОБА_5 домовилася з ОСОБА_3 про купівлю належних останньому часток в житловому будинку та земельній ділянці за 12 600 доларів США та відповідно 5 000 грн.
На виконання вказаної домовленості ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 кошти в узгодженому розмірі (27 травня 2010 року - 2 000 доларів США; 1 серпня 2010 року 4 000 доларів США та 5 000 грн.; 3 вересня 2010 року 5 200 доларів США; 22 вересня 2010 року 1 400 доларів США).
В письмовій формі договір купівлі-продажу сторони не складали та нотаріально не посвідчували, проте 16 вересня 2010 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_5 довіреність строком на три роки, згідно з якою він уповноважив останню продати належну йому частку будинку на розсуд та за умовами повіреного.
З моменту сплати коштів ОСОБА_5 добросовісно заволоділа належними ОСОБА_3 частками в житловому будинку та земельних ділянках і до кінця життя відкрито та безперервно володіла зазначеними об`єктами нерухомості.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
ОСОБА_1 , як спадкоємець, прийняла спадщину після смерті матері та продовжила добросовісно, відкрито та безперервно володіти вказаним майном. Загальний сукупний строк такого володіння становить понад 10 років.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його зареєстрованого проживання, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечували проти такого порядку вирішення спору.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2004 року, реєстр. №118 ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 набула у власність ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Інша частина житлового будинку була набута у власність:
- ј частка ОСОБА_5 (матір`ю позивачки) в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 ;
- Ѕ частка ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 грудня 1999 року, реєстр. №70, укладеного з ОСОБА_6 .
У 2010 році ОСОБА_5 домовилася з ОСОБА_3 про купівлю належної останньому частки в житловому будинку за 12 600 доларів США та відповідно 5 000 грн.
На виконання вказаної домовленості ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 кошти в узгодженому розмірі (27 травня 2010 року - 2 000 доларів США; 1 серпня 2010 року 4 000 доларів США та 5 000 грн.; 3 вересня 2010 року 5 200 доларів США; 22 вересня 2010 року 1 400 доларів США), що підтверджується письмовими розписками.
В письмовій формі договір купівлі-продажу сторони не складали та нотаріально не посвідчували, проте 16 вересня 2010 року ОСОБА_3 видав ОСОБА_5 довіреність строком на три роки, згідно з якою він уповноважив останню продати належну йому частку будинку на розсуд та за умовами повіреного.
В судовому засіданні документально підтверджено, що сплативши кошти, ОСОБА_5 дійсно заволоділа належною ОСОБА_3 часткою в житловому будинку і до кінця життя відкрито та безперервно володіла зазначеним об`єктом нерухомості.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.
ОСОБА_1 , як спадкоємець, прийняла спадщину після смерті матері та продовжила відкрито та безперервно володіти вказаним майном. Загальний сукупний строк такого володіння становить понад 10 років.
Однак доказів заволодіння та подальшого володіння ОСОБА_5 , а пізніше ОСОБА_1 належними ОСОБА_3 частками в земельних ділянках матеріали справи не містять.
Позивачка просить застосувати відносно неї наслідки, передбачені ст. 344 ЦК України та визнати за нею право власності на спірне майно за набувальною давністю.
Аналізуючи вимоги позивачки, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
В той же час, згідно ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.
Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин.
Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.
Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях (зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16) неодноразово висловлював правовий висновок, згідно якого давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Володіння майном повинно бути безтитульним.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Проте спірні частки будинку та земельних ділянок мали власника, який був відомий подальшим володільцям цього майна, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому ч. 3 ст. 347 ЦК України порядку.
Позивачкою не доведено добросовісність заволодіння майном (часткою в будинку), оскільки його набувачі знали про відсутність у них законних підстав для набуття права власності на спірну частку будинку (законною підставою набуття нерухомого майна на договірних засадах є набуття за нотаріально посвідченим договором).
ОСОБА_1 також не доведено безтитульність володіння оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 (спадкоємцем якої є позивачка), заволодівши належною ОСОБА_3 частиною будинку, сплатила його власнику грошові кошти у розмірі вартості отриманої частки в житловому будинку, тобто заволоділа майном зі згоди власника на підставі усної угоди.
Водночас позивачкою взагалі не доведено заволодіння спірними частками земельних ділянок та безперервне володіння ними протягом встановленого ч. 1 ст. 119 ЗК України п`ятнадцятирічного строку.
Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями ст. 344 ЦК України.
При цьому, посилання ОСОБА_1 у позові на ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України їх хибними, оскільки вказані норми закону регулюють не питання переходу права власності за набувальною давністю, а правовідносини, що не є предметом судового розгляду.
За встановлених обставин, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 282, 284, 289 ЦПК України, суд
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельних ділянок за набувальною давністю відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 квітня 2022 року.

Суддя: О.В. Вуїв