Ухвала

12 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 638/16291/17

провадження № 61-21478ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 (в частині посилання на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України) на постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Л. Є., у якому просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 в період часу з лютого 2005 року по жовтень 2016 року; визнати квартиру, розташовану за адресою:

АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за

ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрованим в реєстрі за № 2642 - визнати недійсним; судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2004 році позивач познайомилась з ОСОБА_2 . Починаючи з 2005 року вони почали проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство. Реєструвати шлюб вони не планували, тому, що довіряли один одному та в цьому не було нагальної потреби. У період з 2005 року по жовтень 2016 року вони проживали спільно з батьками відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 . У 2013 році позивач разом з ОСОБА_2 за спільні грошові кошти придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєструвалися та проживали в ній. Договір купівлі - продажу спірної квартири від 06 липня 2013 року оформлений на ім`я ОСОБА_2 .

Вказала, що в день оформлення права власності на квартиру ОСОБА_2 видав довіреність на її ім`я для ведення питань, що пов`язані з цією квартирою.

Зазначила, що за спільні кошти сторони зробили ремонт, придбали меблі, електронну техніку. Ремонт в цій квартирі робив її батько ОСОБА_6 . Комунальні послуги за спільну квартиру оплачували сторони спільно.

Зазначила, що з жовтня 2016 року сімейні відносини між нею та ОСОБА_2 розірвані. 15 жовтня 2016 року відповідач змінив замки вхідних дверей, тому позивач не могла потрапити до спільного помешкання. Відповідач не надав доступу до її речей, у зв`язку з чим вона зверталася до органів поліції.

В подальшому позивач дізналася, що ОСОБА_2 за договором дарування передав право власності на спірну квартиру своєму батькові ОСОБА_4 .

Зазначила, що за своїм місцем реєстрації вона зверталась до медичних закладів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період часу з лютого 2005 року по жовтень 2016 року.

Визнано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є. зареєстрований в реєстрі за № 2642.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги обґрунтовані належними та допустимими доказами, які встановлені судом та свідчать про існування у сторін в спірний період прав і обов`язків подружжя та придбання спірної квартири за спільні кошти сторін.

Оскарженою Постановою Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції посилаючись на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2019 року (справа № 552/6659/16-ц), 19 березня 2020 року (справа № 303/2865/17, 11 лютого 2021 року (справа № 158/431/19), виходив з того, що факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю з 2005 року по жовтень 2016 року не свідчать про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом цього періоду усталені відносини, які притаманні подружжю.

Апеляційний суд зазначив, що позивач не довела факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 з 2005 року по жовтень 2016 року. Суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини справи, не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на відсутність доказів, які б підтверджували довготривалі відносини між сторонами.

29 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25 березня 2021 року залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 , серед іншого, підставою касаційного оскарження зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, зокрема пункту 45 цієї постанови, посилаючись на неправильне застосування норм права.

Касаційна скарга (в частині посилання на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України) підлягає поверненню з таких мотивів.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, наявності зазначеної підстави касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, яка її подала, якщо не усунуті її недоліки у встановлений судом строк відповідно до вказівок в ухвалі суду про залишення скарги без руху.

Зазначений недолік (відсутність обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження), який був підставою для залишення касаційної скарги без руху не усунуто у наданий для цього строк ОСОБА_1 , що відповідно до положень частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України є підставою для повернення касаційної скарги.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 (в частині посилання на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України) на постанову Харківського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільним сумісним майном, визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання недійсним договору дарування визнати неподаною та повернути скаржнику.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук