Номер провадження: 22-ц/813/460/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Салтан Л.В. 09 грудня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2020 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 2443,36 грн., посилаючись на те, що відповідачем не здійснюється оплата за житлово-комунальні послуги.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 4335,16 грн., посилаючись на те, що він постійно сплачує за послуги водокористування. Також позивач стверджував, що договір №150 від 20.01.2006 року він не підписував, у зв`язку із чим йому спричиненні матеріальні збитки та моральні потрясіння.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року позов ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 2443, 36 грн., та 1891, 80 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги апелянта задовольнити, а у задоволенні позову ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» відмовити. Крім того, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі ставить питання про постановлення окремих ухвал відносно ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. та приватного виконавця Сербійської Ю.О.

Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянтом регулярно сплачуються на користь ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» належні грошові суми за фактичний обсяг послуг згідно показників водолічільника щомісячно.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» надає послуги водопостачання, на підставі договору № 150 від 20 січня 2006 року, укладеного з ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 №2189-VІІІ, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин, зобов`язання споживача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача Послуг.

Згідно ст.ст. 67, 68, 162 Житлового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні Послуги» від 09.11.2017р. №2189-УІІІ, п.п. 20, 30 Правил, на споживача комунальних послуг покладено обов`язок щомісячної їх оплати.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутність укладеного між сторонами договору, за наявності надання послуг позивачем та їх отримання відповідачем - не звільняє відповідача від сплати заборгованості за надані послуги, оскільки цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Тобто, відповідач отримав надані відповідачем послуги, а відповідач надав та продовжує надавати такі послуги.

Отже, якщо позивач вважає, що договір між ним та відповідачем не укладено, це не позбавляє його обов`язку сплачувати за отримані ним послуги.

ОСОБА_1 у позовній заяві та апеляційній скарзі посилався на те, що він оплачує послуги водокористування кожного місяця, проте, дане твердження спростовується обґрунтованим розрахунком суми боргу, з якого вбачається, що нарахування за період з 01.11.2017 по 31.05.2020 року становить 8223,59 грн. (з урахуванням пільги 8618,16 грн. - 394,57грн.), у той час як оплата абонентом здійснена у розмірі 5780,23 грн., тобто, недоплата становить 2443,36 грн.

Належних та допустимих доказів на спростування вказаного розрахунку, наданого позивачем, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не наведено.

Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, то судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно зі ст. 11 та 1167 ЦК України, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні докази спричинення ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» позивачу моральних страждань, які позивач оцінив у розмірі 4335,16 грн., а також не надано належних доказів на підтвердження спричинення відповідачем і матеріальних збитків позивачу.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не надав судам першої та апеляційної інстанцій доказів того, що він сплатив заборгованість за послуги водокористування у розмірі 2443 грн. 36 коп.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», оскільки відповідач не сплачував кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, а у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 судом вірно відмовлено, оскільки зустрічний позов не доведений допустимими та належними доказами.

Колегія суддів вважає безпідставними вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність постановлення окремих ухвал відносно ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. та приватного виконавця Сербійської Ю.О.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що відповідно до ст. 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремих ухвал, а обставини, вказані апелянтом, не є предметом дослідження судом під час розгляду апеляційної скарги.

Крім того, приватний виконавець Сербійська Ю.О., щодо якої просить постановити окрему ухвалу ОСОБА_1 , не є учасником даної справи.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено достатніх даних для висновку про наявність порушень законодавства, які містять ознаки кримінального правопорушення.

Крім цього, апелянт не позбавлений права самостійно звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинені, на його думку, кримінальні правопорушення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе