ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого Максюти Ж.І.

суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кравченка Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця про стягнення заробітної плати, одноразової вихідної допомоги, винагороди за вислугу років, компенсації за невикористану відпустку і стягнення зарплати за час затримки виплати належних сум,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - AT «Українська залізниця»), в якому з урахуванням уточнень, просила стягнути заборгованість по заробітній платі, одноразову вихідну допомогу, винагороду за вислугу,років, компенсації за невикористану відпустку і стягнення зарплати за час затримки виплати належних сум.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 15 жовтня 1981 року на підставі наказу про переведення працювала в різних структурних підрозділах Донецької залізниці, а з 29 грудня 2001 року прийнята на роботу в зв`язку з переведенням з Управління Донецької залізниці на постійну роботу до структурного підрозділу Енергозбум Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаду інженера першої категорії відділу енергонагляду. 11 липня 2016 року вказаний структурний підрозділ реорганізовано і наказом від 14 липня 2017 року Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничний перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» її звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач надав їй наказ про звільнення і трудову книжку, але повний розрахунок не провів, належні суми не виплатив, що порушує її права. Вона звернулася до відповідача щодо вказаних виплат, але відповіді не отримала, що також не законно, їй завдано значну шкоду.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, та вважає, що воно ухвалено з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що наявність трудових відносин стороною відповідача не заперечується, а тому не підлягає доказуванню що вона знаходилась на робочому місці з березня по липень 2017 року, відповідач звільнив її 24.07.2017 року, видавши їй наказ про звільнення та трудову книжку, але не розрахувався за частину березня 2017 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Справа розглядалась судом неодноразово.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня

2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 34 619,48 грн (заробітна плата за період

з 16 березня по липень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова допомога в розмірі 3 середньомісячних плат), інфляційні втрати в розмірі 4 398,82 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 липня 2017 року по день ухвалення рішення судом в сумі 202 252,77 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу в сумі 7 632,18 грн.

Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 2 412,71 грн.

Вирішуючи справу суди керувались тим, що відповідач визнав той факт, що позивач знаходилась з ним в трудових правовідносинах, не заперечував, що вона звільнилась 14 липня 2017 року, видав їй копію наказу про звільнення та трудову книжку, 24 липня 2017 року частково розрахувався з позивачем за березень 2017 року, однак до цього часу повного розрахунку не провів, не розрахувався з нею по заробітній платі за частину березня-липень 2017 року та не виплатив їй усіх сум, належних при звільненні.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами для скасування та направлення справи на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що суди зробили помилковий висновок про те, що сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах; не з`ясували обставин та не навели доказів на підтвердження виконання відповідачем трудових обов`язків у відповідний період, або перебування у простої; не дали оцінки належності та достатності наданих позивачем доказів на підтвердження розміру заявлених позовних вимог; не мотивували відхилення доводів АТ «Укрзалізниця» щодо наслідків обставин непереборної сили, зокрема, відсутність доступу до первинних документів, які є підставою для нарахувань заробітної плати; не з`ясували обставин та не навели доказів на підтвердження винних дій відповідача, як підставу для стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат; не врахували, що стягнення інфляційних втрат передбачене у статті 625 ЦК України, яка не застосовується до трудових правовідносин.

Переглядаючи справу суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з 15 жовтня 1981 року працювала в різних структурних підрозділах Донецької залізниці.

Наказом № 99-к від 29 грудня 2001 року прийнята на роботу до структурного підрозділу «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця» на посаду інженера першої категорії відділу енергонагляду.

Наказом від 14 липня 2017 року Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничний перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» позивача звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 38 КЗпП України.

Відповідач надав позивачу наказ про звільнення і трудову книжку, але повний розрахунок по заробітній платі за березень-липень 2017 роки проведено не було.

Згідно розрахунків заробітної плати за березень-липень 2017 року до виплати їй належить:

- 4 973,01 грн за березень 2017 року;

- 3 151,05 грн за квітень 2017 року, з яких сплачено 12 травня 2017 року 400 грн;

- 3 029,46 грн за травень;

- 5 798,46 грн за червень;

- 2 0458,15 грн за липень (а. с. 36-38).

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості ПАТ «Укрзалізниця» перед позивачем по заробітній платі та недоведеність матеріалами справи вини ПАТ «Українська залізниця» у невиплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та належних при звільненні сум у визначені ст.116 КЗпП України строки, а тому і підстав вважати порушеними її трудові права на час розгляду справи не встановлено. Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця», не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, оскільки відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, натомість позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження виконання нею виконанню трудових обов`язків, у відповідний період, або перебування у простої.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які доводами апеляційної скарги не спростовані.

Судом першої інстанції правильно встановлені факти та відповідні ним правовідносини, рішення суду відповідає вимогам діючого законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Так, частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься статті 30 Закону України "Про оплату праці", яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апелянт ОСОБА_1 наполягає у своїх доводах, на те, що в якості належного доказу нею було надано розрахунок її середньоденної (37,34 грн.) та середньомісячної (6198,44 грн.) заробітної плати, однак такі докази обґрунтовано були визнані судом неналежними, про що було зазначено в рішеннях попередніх судів, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Не спростовані доводами апеляційної скарги і висновки суду щодо позиції відповідача про неможливість виконання ними обов`язків передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КзпП спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) що стало підставою для відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення норм діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: О.В. Свистунова

М.М. Пищида