Номер провадження: 22-ц/813/3834/22
Номер справи місцевого суду: 495/5127/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Щерблюка Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в:

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду, з урахуванням 3% річних від простроченої суми та інфляційного збільшення, а всього в розмірі 210 848,14 грн.; стягнути з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та витрати по сплаті судового збору, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27.08.2017 року о 18-00 год. на 11км+900 м. автодороги Р-72 сполучення Білгород-Дністровський Старокозаче водій автомобіля Форд Транзіт, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , не впоравшись з керуванням, скоїв зіткнення з автомобілями Фольцваген, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , Тойота, р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 та Ауді, р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 , внасідок чого пасажири автомобіля Форд Транзіт ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження.

Транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Отже, дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення ПДР водієм ОСОБА_2 ..

28 серпня 2017 року за даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 22.09.2017 року кримінальне провадження від 28.08.2017 року було закрито, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

У висновку про результати розгляду матеріалів даної ДТП, враховуючи пояснення всіх учасників даної дорожньо-транспортної пригоди, кінцевого розташування транспортних засобів після зіткнення, наявної слідової інформації зазначеній в схемі ДТП, в діях водіїв автомобілів Тойота, р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_4 та Фольцваген р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 не вбачається порушень ПДР, які могли б стати причиною пригоди і відповідно до ст. 254 КУпАП немає законних підстав складати адміністративний протокол відносно них. В той же час, у діях водія, автомобіля Форд Транзіт, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачаються порушення вимог п.п. 2.3 /б/, 12.1 та 12.3, а саме під час руху водій повинен бути уважним, слідкувати за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміни, не відволікатись від керування транспортним засобом, вибирати безпечну швидкість руху, щоб мати можливість постійно контролювати рух автомобіля і безпечно ним керувати. Натомість, у відношенні ОСОБА_2 працівниками поліції не складено протокол про адміністративне правопорушення, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 всіляко ухиляється від відповідальності та прибуття до Білгород-Дністровського відділу поліції.

Вказуючи на абсолютності свого права вимагати відшкодування, з огляду на положення ст. 625 ЦК України та виходячи із понесених нею втрат немайнового характеру у вигляді моральної шкоди, адже наслідки ДТП призвели до проблематизації життя позивача, погіршили гармонійні адаптовані умови життєдіяльності, зумовили нераціональних затрат часу та залучення душевних зусиль на розв`язання даної проблеми, вважає доцільним звернення до суду з відповідним позовом.

26 лютого 2020 року відповідачем ОСОБА_2 надані суду заперечення проти позову, у яких він просить відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що ДТП, яке мало місце 27.08.2017 року є страховим випадком й непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Наполягав на відсутності в його діях жодної встановленої вини у вчиненні даного ДТП, відсутності судових рішень про притягнення його до відповідальності, жодного виконавчого провадження, жодного правового документу. До того ж, постановою слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 22.09.2017 року закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. У позовній заяві позивач оперує загальними фразами, що нічим не підтверджені (т. 1, а.с. 221-227).

В судовому засіданні адвокат Щерблюк Олександр Миколайович в інтересах позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Після оголошеної в судовому засіданні перерви надав заяву про розгляд справу у його відсутність.

В судовому засіданні адвокат Шаркевич В.Т. в інтересах відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на його безпідставність.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмолено.

В апеляційній скарзі адвокат Щерблюк Олександр Миколайович в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 30 березня 2022 року сторони не з`явились, повідомлені належним чином, із заявами про відкладення слухання справи не звертались.

Крім того, на підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 11 квітня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно із частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Разом із тим вартість усунення інших негативних наслідків має розумно відповідати межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення позивача до суду.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку про результати розгляду матеріалів дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.08.2017 року на а/д Р-72 Білгород-Дністровський Старокозаче, 27.08.2017 року о 18-10 год. до ЧЧ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від лікаря Старокозацької РЛ Рябченко про те, що 27.08.2017 року о 18-00 год. на 11 км+900 м а/д Білгород-Дністровський Старокозаче, водій автомобіля Форд Транзіт, д/з НОМЕР_1 ОСОБА_2 , не впоравшись з керуванням скоїв зіткнення з автомобілями Фольцваген Тігуан, д/з НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , Тойота Кемрі, д/з НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 та Ауді А8, д/з НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого пасажири автомобіля Форд Транзіт ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження.

28.08.2017відомості про вказану ДТП, про скоєння кримінального провадження передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України слідчим внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002920 та по вказаному кримінальному провадженню, розпочате досудове розслідування.

27.08.2017року від ОСОБА_10 та ОСОБА_5 надійшли заяви про те, що вони відмовляються від проведення будь-яких експертиз пов`язаних із транспортними засобами.

28.08.2017року відповідно до висновку судово-медичної експертизи №305, гр. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження, які відносяться до категорії «легких».

31 серпня 2017 року від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшли заяви про те, що вони відмовляються від проведення авто технічних та транспортно-трансологічних експертиз, посилаючись на те, що судово-медичні експертизи вже проведені та тілесні ушкодження постраждалих відносяться до легких і просили закрити кримінальне провадження.

За результатом розгляду пояснень усіх учасників ДТП, кінцевого розташування транспортних засобів після зіткнення, наявної слідової інформації зазначеній в схемі ДТП, в діях водіїв ОСОБА_11 та водія ОСОБА_12 не вбачається порушень ПДР.

Тож, за висновком старшого інспектора ВР та ОМ ДТП УПП у м. Одесі ДПП Кузнєцова Р.В. від 02.11.2017 року проведення перевірки по матеріалам дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 27.08.2017 року на 11 км+900 м а/д Білгород-Дністровський Старокозаче слід закінчити.

Окремо зазначено, що рішення щодо складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є необгрунтованим і таким, що суперечить вимогам ст. 254 КУпАП, оскільки в ході проведення перевірки в їх діях не виявлено ознак порушень ПДР України, що стали причиною скоєння ДТП. (т. 1, а.с. 13-15).

За цих же підстав, постановою старшого слідчого СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП В Одеській області від 22.09.2017 року, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002920 від 28.08.2017 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Копії матеріалів кримінального провадження за №0002920 від 28.08.2017 року направлені до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області та до Одеського управління патрульної поліції ГУНП в Одеській області для вирішення питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності за відповідними статтями КУпАп осіб, які порушили ПДР (т. 1, а.с. 11-12).

Згідно Висновку експерта №6056 експертного, авто товарознавчого дослідження по встановленню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_2 , складеного 10.11.2017 року на замовлення гр. ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_2 складає 342 905,62 грн.. Вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_2 складає 188 449, 30 грн. (т. 1, а.с. 16-62).

Для повного та всебічного розгляду справи судом були витребувані матеріали кримінального провадження №00002920 від 28.08.2017 року, з яких достовірно вбачається, що підставою для проведення досудового розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди стало прийняте та зареєстроване 28.08.2017 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомості за наступною фабулою: « 27.08.2017 року на 11 км+ 900 м автодороги Р-72 сполученням КПП «Старокозаче Білгород-Дністровський» мала місце ДТП, в ході якої сталося зіткнення автомобілю «Ford Tranzit», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 із автомобілем Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який в свою чергу скоїв зіткнення з автомобілем «Toyota Camry», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який в подальшому скоїв зіткнення з автомобілем Audi А8, р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого отримали тілесні ушкодження пасажири автомобілю «Ford Tranzit» ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 ..

В той же час, у «виписці» ЖЕО 12139 йдеться, що повідомлення надійшло від лікаря Старокозацької РЛ Рябченко, який вказав, що 27.08.2017 року о 18-00 год. водій автомобіля Форд Транзіт д/з НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_13 , не впоравшись з керуванням скоїв зіткнення з автомобілями Фольцваген Тігуан, ОСОБА_14 та автомобілем Ауді А8, внаслідок чого пасажирам ОСОБА_6 ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було завдано тілесних ушкоджень.

Згідно повідомлення про початок досудового розслідування, попередня кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 286 КК України.

28 серпня 2017 року старшим слідчим ВП ГУНП в Одеській області було винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи, та в результаті були надані Висновки експерта за №304,305,306 з яких вбачається, що завдані ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 тілесні ушкодження кваліфікуються як «легкі».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, згідно пояснень ОСОБА_2 , він 27.08.2017 року приблизно о 18-00 год рухався на своєму автомобілі Форд Транзіт, р.н. НОМЕР_1 по автодорозі Р-72 в бік с. Старокозаче.

Рухаючись зі швидкістю 80 км/год, його випередив транспортний засіб Фольцваген, який вклинився між ним та автомобілем Тайота, що рухався попереду та різко почав гальмувати, внаслідок чого ОСОБА_2 вимушений був екстрено загальмувати в наслідок щого здійснив зіткнення з попереду рухаючим автомобілем Фольцваген.

У своїх додаткових поясненнях від 28.08.2017 року, ОСОБА_2 додав, що здійснив зіткнення з автомобілем Фольцваген, р.н. НОМЕР_2 , у зв`язку з тим, що водій цього автомобіля під час руху не дотримався безпечної дистанції.

Разом з тим, згідно письмових пояснень ОСОБА_3 , він пояснив, що 27.08.2017 року близько 18-40 год., він рухався по дорозі Р-72, здійснюючи маневр випередження автобуса Форд Транзіт, він повернувся у правий ряд. Надалі перед першим авто виникла перешкода та він загальмував.

Згідно додаткових пояснень ОСОБА_3 від 28.08.2017 року, він повідомив що здійснив зіткнення з автомобілем Тойота Кемрі, р.н НОМЕР_3 , у зв`язку з тим, що під час руху не дотримався дистанції та не вибрав безпечної відстані.

Надалі, обидві сторони просили не враховувати їх додаткові пояснення, написавши про це письмово, (пояснення ОСОБА_3 від 08.09.2017 року та ОСОБА_2 від 08.09.2017 року).

Між тим, пасажири, які отримали тілесні ушкодження, зокрема ОСОБА_9 ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 свідчили, що саме з вини випередженим джипом Фольцваген, який так би мовити «підрізав» їм шлях, почалось різке гальмування водієм Форд Транзіт ОСОБА_2 , однак зіткнення вже було не уникнути.

Закрите кримінальне провадження 08.09.2017 року, було поновлено за підстав скасування судом відповідної постанови слідчого.

22.09.2017 року старшим слідчим СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області знов винесено постанову про закриття кримінального провадження, оскільки висновками судово-медичних експертиз, відповідно виявлені у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких, а тому у вищевказаному діянні встановлена відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, однак вбачаються ознаки адміністративного правопорушення.

Копії матеріалів кримінального провадження за №0002920 від 28.08.2017 року направлені до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області та до Одеського управління патрульної Поліції ГУНП в Одеській області для вирішення питання щодо притягнення до адміністративної відповідальності за відповідними статтями КУпАП осіб, які порушили ПДР.

Наразі жодного рішення про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП відносно будь-кого з учасників ДТП не ухвалено, зокрема не обґрунтовано в діях відповідача кваліфікації складу адміністративного правопорушення, передбаченого нормами ст. 124 КУпАП.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять жодного судового документу, на підставі якого можна було б дослідити в діях відповідача ознаки адміністративного правопорушення, а саме порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, що виключає наявність вини у діях ОСОБА_2 у спричиненні ДТП, що мала місце 27.08.2017 року.

У разі законності підстав для отримання відшкодування спричинених збитків, завданих пошкодженням автомобіля марки Фольцваген Тігуан, р.н. НОМЕР_2 , під час ДТП, яка мала місце 27.08.2017 року, позивач повинен був звернутися до страховика завдавача шкоди, а не безпосередньо самого винуватця ДТП, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

У сукупності встановлених обставин справи, з урахуванням відсутності доказів у встановленні вини відповідача, як водія і власника автомобіля Форд Транзіт, причинного зв`язку між протиправною дією ОСОБА_2 негативними наслідками, що сталися в результаті ДТП, виходячи із пояснень відібраних в учасників ДТП, та осіб, які отримали тілесні ушкодження, під час досудового розслідування, суперечливості даних, зокрема щодо причин зіткнення таких автомобілів, відсутності конкретизації осіб, якими порушено ПДР, та встановлення на законній підставі відповідними органами дійсність наведеного у позові ОСОБА_1 , та виходячи з недотримання позивачем алгоритму дій щодо встановленої законом процедури отримання страхового відшкодування від страховика завдавача шкоди, вимоги позивача про стягнення з відповідача завданої матеріальної та моральної шкоди не підлягають задоволенню, адже заявлені безпідставно, не ґрунтуються на жодних належних та достатніх доказах.

Посилання адвоката Щерблюка Олександра Миколайовича в інтересах позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що з вини відповідача ОСОБА_2 йому внаслідок ДТП завдана шкода, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином обґрунтованість позовних вимог, а саме, наявність законних підстав для покладення на відповідача ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності за завдану внаслідок ДТП шкоду.

Так, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».

Матеріалами справи з достовірністю та об`єктивністю доведено, що, здійснюючи маневр обгону автомобіля Форд Транзіт, водій ОСОБА_3 , який керував автомобілем Фольксваген Тігуан, повернувся в правий ряд, не дотримавшись безпечної відстані, «підрізав» автомобіль Форд Транзіт під керування водія ОСОБА_2 , та після різкого гальмування автомобілем Фольксваген Тігуан, під керуванням водія ОСОБА_3 , зіткнення вказаних автомобілів було не уникнути. Отже, у даному випадку відсутній причинний зв`язок між поведінкою відповідача і шкодою, завданою позивачу, у ДТП, яка сталася 27 серпня 2017 року.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України №1961-IV) та главою 82 підрозділу 2 розділу ІІІ ЦК України.

Закон України №1961-IV є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За нормами статті 3 Закону України №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 29 Закону України №1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити а стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України №1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до підпунктів 37.1.1, 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України №1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі №199/4778/18 (провадження №61-13940св19) дійшов наступного правового висновку: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №752/16797/14-ц (провадження №14-80цс19)).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі завдавач шкоди.

Зазначене спростовує посилання апеляційного суду, висловлене на підтримку мотивів суду першої інстанції, щодо задоволення позову та правовий висновок, який міститься, зокрема у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15 та полягає у тому, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована.

Фактично мотивувальна частина постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) стосується відступлення від правового висновку, подібного тому, що викладений у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, що підтверджується усталеною практикою, сформованою Верховним Судом під час розгляду подібних спорів (постанови Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №276/752/16-ц (провадження №61-14669св19), від 16 вересня 2020 року у справі №715/1138/18 (провадження №61-12855св19), від 05 листопада 2020 року у справі №753/10416/17 (провадження №61-14596св19)).

У позовній заяві зазначено та з матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Hyundai HD120», реєстраційний НОМЕР_5 , на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СТ «Іллічівське».

Суди попередніх інстанцій не з`ясовували обставин звернення ОСОБА_1 до страховика як із заявою про настання ДТП, так і з заявою про здійснення страхового відшкодування, не встановили підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, що б указувало на можливість стягнення матеріальних збитків у визначеному розмірі безпосередньо з відповідача.

Апеляційний суд, зазначивши про неможливість отримання позивачем страхового відшкодування від страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу у встановленому страховим законодавством порядку внаслідок фактичного припинення страховиком господарської діяльності, фактично обґрунтував свою правову позицію припущенням, що заборонено положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України.

Матеріали справи не містять відомостей про припинення ПрАТ «СТ «Іллічівське» господарської діяльності.

Суди не врахували, що відповідно до положень статті 29 Закону України №1961-IV у разі звернення потерпілого до страховика цивільно-правової відповідальності особи, винної у ДТП, страховик має виплатити потерпілому страхові відшкодування у розмірі ліміту страхових виплат, передбачених договором, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу деталей.

Таким чином, для відшкодування шкоди винною у ДТП особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, необхідно встановити умови того, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Аналогічний висновок щодо застосування положень статті 29 Закону України №1961-IV міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №754/5626/19 (провадження №61-2061св20)».

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив його права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Щерблюка Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 11 квітня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк