Ухвала

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 583/3377/20

провадження № 61-1827ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Фізичної особа-підприємця ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя

особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про розірвання трудового договору;

за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про припинення трудового договору

з моменту його укладення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ), третя особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про розірвання трудового договору.

Позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2003 року між

ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений безстроковий трудовий договір, підписаний 10 грудня 2003 року

та 16 грудня 2003 зареєстрований у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості за № 1257.

Відповідно до умов вказаного трудового договору ФОП ОСОБА_1 , місце роботи якої ринок «Тарасівський» у місті Боярка Київської області, прийняла на роботу на невизначений строк продавцем

ОСОБА_2 , яка раніше не працювала, взяла на себе зобов`язання виплачувати працівнику заробітну плату в розмірі 100 грн на місяць.

У липні 2004 року у зв`язку з переїздом в іншу місцевість, позивач звільнилась із займаної посади за власним бажанням, однак при звільненні ФОП ОСОБА_1 трудову книжку ОСОБА_2 не видала.

У вересні 2019 року, з метою реєстрації та отримання статусу безробітної, позивач звернулась до Охтирської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості, де їй повідомили, що вона є зайнятою особою на підставі безстрокового трудового договору, який не розірваний та не знятий з реєстрації.

Посилаючись на те, що на звернення з вимогою розірвати трудовий договір та зняти його з реєстрації відповідач відмовила, ОСОБА_2 просила суд розірвати трудовий договір, укладений 03 грудня 2003 року між

ФОП ОСОБА_1 та нею, який зареєстрований в Києво-Святошинському районному центрі зайнятості 10 грудня 2003 року за № 1257, з 26 липня 2004 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

У жовтні 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про припинення трудового договору з моменту його укладення.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 03 грудня 2003 року між

ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно був укладений безстроковий трудовий договір. Проте, ОСОБА_2 фактично до роботи не приступала, трудову книжку не надавала, у зв`язку з чим заробітна плата не нараховувалася, податки не сплачувалися.

Оскільки фактично трудові відносини між сторонами не виникли,

ФОП ОСОБА_1 просила суд припинити трудовий договір від 03 грудня 2003 року з моменту його укладення.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року (у складі судді Яценко Н. Г.) позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано трудовий договір, укладений 03 грудня 2003 між

ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , зареєстрований

у Києво-Святошинському районному центрі зайнятості 10 грудня 2003 року за № 1257 на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням працівника з 26 липня 2004 року.

У задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суд від 28 грудня 2021 року (у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Собини О. І.) рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що саме на ФОП ОСОБА_1 ,

як на роботодавця, покладено обов`язок зареєструвати трудовий договір у державній службі зайнятості у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, а також внести запис до трудового договору про його припинення, як за власною ініціативою, так і за ініціативою працівника, чого відповідач не зробила. Разом з тим, припинення трудових відносин між сторонами відбулось 26 липня

2004 року, оскільки з 27 липня 2004 року позивач згідно із записом у трудовій книжці прийнята на сезонну роботу до сільськогосподарського товариства. Положення закону щодо обов`язку письмового попередження власника про бажання працівника звільнитися за встановлених у даній справі обставин нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Тому позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог,

суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, ФОП ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами відсутність між сторонами трудових відносин. Зокрема, матеріали справи містять трудовий договір, укладений 03 грудня 2003 року, який

був зареєстрований у встановленому законодавством порядку 10 грудня 2003 року, а відомостей про порушення ОСОБА_2 трудового законодавства (прогул) чи інших обставин, які б свідчили про відсутність позивача на робочому місці, матеріали справи не містять. Отже підставі для задоволення зустрічного позову ФОП ОСОБА_1 відсутні.

31 січня 2022 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову і задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права

на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про розірвання трудового договору (первісний позов), а також про припинення трудового договору з моменту його укладення (зустрічний позов).

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Отже, справа № 583/3377/20 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб,

є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Сумського апеляційного суду від 28 грудня

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Фізичної особа-підприємця ОСОБА_1 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 серпня 2021 року та постанову Сумського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про розірвання трудового договору; за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Києво-Святошинський районний центр зайнятості Київського обласного центру зайнятості, про припинення трудового договору

з моменту його укладення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк