Справа № 354/1188/20
Провадження по справі № 2/354/162/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Ваврійчук Т.Л.

з участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по оплаті за службові відрядження за кордон,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ФОП ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 03 липня 2020 року згідно трудового договору був прийнятий на посаду водія у ФОП ОСОБА_2 . Його робота була пов`язана із перевезенням вантажів за кордон, підтвердженням чого є долучена до позову копія його закордонного паспорту із відмітками про перетин кордону. У вересні 2020 року у нього виник конфлікт із відповідачем внаслідок чого останній припинив виплату заробітної плати. 15 жовтня 2020 року він направив ФОП ОСОБА_2 рекомендованим листом заяву про звільнення із роботи за власним бажанням та просив видати йому у день звільнення трудову книжку. Із листа відповідача від 19 жовтня 2020 року він дізнався про те, що його звільнено з роботи згідно за власним бажанням на підставі наказу №16 від 31 серпня 2020 року. Вказане звільнення проведено без його відома, наказ про звільнення та трудову книжку на момент звернення до суду йому не вручено. Враховуючи те, що всупереч вимог ст.ст. 47, 49-2, 116 КЗпП України його не було персонально попереджено за два місяці про звільнення, у день звільнення не видано йому наказ про звільнення та трудову книжку та не проведено із ним повний розрахунок, зокрема не виплачено заробітну плату в тому числі витрати на відрядження за кордон та вихідну допомогу, просить позовні вимоги задовольнити, поновити його на роботі на посаді водія у ФОП ОСОБА_2 та стягнути на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду від 14 грудня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строку для усунення виявлених недоліків.

24.12.2020 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 липня 2020 року по 24 грудня 2020 року у сумі 18891,98 грн., виходячи із розміру середньоденної заробітної плати у сумі 230,39 грн. обчисленого із заробітної плати, нарахованої позивачу за липень, серпень 2020 року у мінімальному розмірі 4723 грн.

Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

19 січня 2021 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по оплаті за службові відрядження за кордон у сумі 28795,20 грн. В обґрунтування даної заяви зазначено, що у липні 2020 року він перебував у відрядженні 13 днів, а у серпні 2020 року-11 днів. Згідно п.п. «а» п.п.170.9.1 ПК України до оподатковуваного доходу не входять витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб(добові витрати) для відряджень за кордон-не більше як 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим НБУ, у розрахунку за кожен день. Оплата за 24 дні перебування у відрядженні нарахована ним у розмірі 35 євро за один день виходячи із офіційного обмінного курсу НБУ становить 15597,40 грн. за липень 2020 року та 13197,80 грн. за серпень 2020 року.

23 лютого 2021 року від відповідача ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Зазначено, що ОСОБА_1 є родичем його дружини та був прийнятий на роботу на їх прохання на посаду водія автотранспортних засобів з 03 липня 2020 року. Позивач відповідально ставився до своїх обов`язків, а він з розумінням та підтримкою відносився до нього, часто дозволяв ночувати у себе вдома у м. Львів. Проте, починаючи з 22 серпня 2020 року позивач не з`являвся на роботу, у телефонному режимі повідомив про погіршення стану здоров`я та про скасування замовлення не просив, після чого до 30 серпня 2020 року на зв`язок більше не виходив. При цьому на 31 серпня 2020 року було заплановане завантаження автомобіля водієм якого є саме ОСОБА_1 . Напередодні виконання замовлення родичі позивача у телефонному режимі повідомили, що ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння і не в стані з`явитись на роботу, а 30 серпня 2020 року позивач по телефону повідомив про своє небажання продовжувати працювати та просив звільнити його з роботи за згодою сторін. 31 серпня 2020 року позивача було звільнено з роботи за згодою сторін, видано відповідний наказ та внесено запис у трудову книжку. Також він змушений був скасувати замовлення внаслідок чого йому були завдані матеріальні збитки у розмірі 470 євро. Водночас правильним було б звільнити позивача за прогул. При цьому, ОСОБА_1 приховує та не визнає факт прохання звільнити його з роботи за згодою сторін 30 серпня 2020 року, проте у своїй заяві не заперечує той факт, що у період по 15 жовтня 2020 року він був відсутній на роботі без належних для цього правових підстав. На неодноразові прохання та вимоги з`явитись, надати пояснення та отримати трудову книжку позивач не реагував, а тому трудову книжку було надіслано йому поштою. Таким чином, вимога ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з вересня по грудень 2020 року висунута без належних обґрунтувань та не доведено, що вимушений прогул мав місце з вини роботодавця. До того ж з 07 серпня 2020 року позивач був працевлаштований у іншого роботодавця, а 08 вересня 2020 року перетнув кордон на іншому автомобілі. Твердження позивача про те, що з відповіді на адвокатський запит вбачається, що йому не проводились виплати за відрядження за кордон не відповідає дійсності. Позивач у відрядження не відправлявся, а робота, на яку він був оформлений мала роз`їзний характер. Перед початком роботи ОСОБА_1 було повідомлено про характер роботи, а також умови оплати праці. ОСОБА_1 здійснив поїздки згідно замовлення з 02 по 05 липня 2020 року, з 09 по 12 липня 2020 року, з 25 по 30 липня 2020 року(13 днів), з 09 по 11 серпня 2020 року, з 17 по 20 серпня(7 днів).Авансового звіту з підтвердженими документами щодо витрат пов`язаних із поїздками позивач не надав, а тому витрати були розраховані згідно усних домовленостей за та весь час роботи з 03 липня по 31 серпня 2020 року позивач отримав заробітну плату у розмірі 36828 грн., з яких 7728 грн. офіційно нарахована заробітна плата на карту та 29100 грн. готівкою у формі надбавки. Окрім того, напередодні отримання замовлення згідно заявки від 28 серпня 2020 року він нарахував на карту позивача витрати на потреби, пов`язані із поїздкою запланованою на 28-30 серпня 2020 року у розмірі 5000 грн., які позивач не повернув. Із врахуванням наведеного, вважає, що ним як роботодавцем виконано всі вимоги трудового законодавства та не порушено прав позивача. ОСОБА_1 не доведено факт перебування його у відрядженнях за кордоном та правильності наведеного ним розрахунку відрядних.

11 березня 2021 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій зазначено, що у відзиві відповідач підтверджує той факт, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулось без отримання письмової заяви позивача про звільнення та видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки. Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для звільнення позивача з роботи 31 серпня 2020 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, без волевиявлення та відома останнього. Свою заяву про звільнення ОСОБА_1 направив відповідачу 15 жовтня 2020 року та відкликав її 03 грудня 2020 року, після того як дізнався про те, що був звільнений з роботи 31 серпня 2020 року. У день звільнення позивач не підписувався за отримання копії наказу та трудової книжки, що суперечить вимагам ст.47 КЗпП України, а отримав трудову книжку поштою в кінці лютого 2021 року. Також не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що у день звільнення із ним був проведений повний розрахунок. Відповідач зазначає, що проводив перекахз грошової винагороди у сумі 36828 грн., не надавши жодних платіжних доручень, квитанцій та виписок з рахунку, які б підтверджували факт отримання позивачем зазначених коштів. Окрім цього, невірним є твердження ФОП ОСОБА_2 по те, що робота ОСОБА_1 мала роз`їзний характер і останній не має права на відрядні, оскільки роз`їзний характер роботи не можна встановити наказом. Відповідно до ст.15 КЗпП України режими роботи, нормування та оплата праці, встановлення надбавок, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат регулюються колективним договором. То ж саме в колективному договорі необхідно визначити перелік посад для яких встановлюється особливий (роз`їзний) характер роботи, який також має бути передбачений і в трудових договорах. Мінфін у листі від 29 квітня 2005 року № 31-03173-03-29/8103 зазначив, що у разі якщо колективним договором такий перелік посад, професій не передбачено або зазначене не обумовлено трудовим договором, службові поїздки працівників для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи є відрядженням. Колективного договору у відповідача не було, оскільки позивача із ним не ознайомлювали, а у трудовому договорі про роз`їзний характер робіт не вказано, а тому позивач має право на відрядні у зв`язку зі службовими поїздками за кордон. При розрахунку витрат за відрядні позивачем взято за основу мінімальну ставку у розмірі 34 євро, проте відповідач може надати документи, щодо нарахування зазначених коштів за іншими формулами.

Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті.

23 квітня 2021 року судом постановлено ухвалу про забезпечення участі відповідача ФОП ОСОБА_2 у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

11 листопада 2021 року судом постановлено ухвалу про забезпечення участі представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Пащука А.І. у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

14 квітня 2021 року від представника відповідача ФОП ОСОБА_2 адвоката Пащука А.І. надійшли письмові пояснення на позов із клопотанням про проведення судового розгляду справи у відсутності відповідача та його представника. Також зазначено, що позивач вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи та приховує той факт, що він працевлаштований, а тому вимога про поновлення на роботі є завідомо безпідставною. В даному випадку позивач мав би змінити позовні вимоги та просити суд визнати факт незаконного звільнення та змінити підставу звільнення та час. Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 невідповідність обраного способу захисту є підставою для відмови в позові. Починаючи з 22 серпня 2020 року позивач не з`являвся на роботі, 30 серпня 2020 року по телефону ОСОБА_1 повідомив про своє небажання працювати у відповідача та просив звільнити його за згодою сторін, через відсутність ОСОБА_1 та на роботі, отримав повідомлення у вайбері 30 серпня 2020 року про те, що останній не прибуде на завантаження автомобіля, та зважаючи на заяву працівника про звільнення відповідач 31 серпня 2020 року звільнив позивача з роботи за згодою сторін. Наявність письмової заяви позивача свідчить про його волевиявлення щодо звільнення за згодою сторін. Після звільнення з позивачем деякий час велась переписка по телефону і останній підтверджував, що надалі працювати не бажає. Трудова книжка була надіслана позивачу поштою, через небажання останнього самостійно її отримати. При цьому, з 07 серпня 2020 року ОСОБА_1 був працевлаштований у іншого роботодавця, а 08 вересня 2020 року перетнув кордон на іншому автомобілі, що підтверджується відповіддю ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 29 вересня 2021 року, з якої вбачається, що в третьому кварталі 2020 року ОСОБА_1 був працевлаштований у ФОП ОСОБА_3 , що вказує на безпідставність вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Із долучених представником позивача доказів вбачається, що проведеною інспекцією праці перевіркою не виявлено порушень в частині виплати позивачу заробітної плати. Щодо вимог про оплату відряджень, то дані факти не є предметом розгляду даної справи, оскільки не стосуються позовних вимог. Також зазначено, що позивачем пропущено визначений ст.233 КЗпП України строк для звернення до суду за захистом порушених трудових прав без поважних причин, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з роботи 31 серпня 2020 року, а із позовною заявою звернувся до суду лише 07 грудня 2020 року, що є підставою для відмови у позові. Отже, у випадку встановлення судом підставності позову, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог із застосуванням строків давності.

У судовому засіданні 14 грудня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Марчак Ю.І. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив.

02 лютого 2022 року від позивача надійшло клопотання про відмову від частини позовних вимог. ОСОБА_1 просив закрити провадження у даній справі у частині позовних вимог про поновлення на роботі у зв"язку із відмовою від вказаних вимог. Одночасно зазначив, що підтримує позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки з дня його звільнення з роботи у відповідача, тобто з 31 серпня 2020 року і до моменту проведення перевірки Управлінням Держпраці у Львівській області 13 січня 2021 року його трудова книжка знаходилась у відповідача та була отримана ним по пошті лише 05 лютого 2021 року, що підтверджується долученим супровідним листом із описом вкладення. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України трудова книжка повинна була бути видана йому у день звільнення, а згідно ч.5 ст.235 КЗпП України та п.п.4.1,4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача йому повинен бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Проведеною у ФОП ОСОБА_2 перевіркою Держпраці встановлено, що у день звільнення він був відсутній на роботі, а листа про необхідність отримання трудової книжки відповідач йому не направляв. Із врахуванням наведеного просить закрити провадження у справі в частині позовних вимог про поновлення на роботі, стягнути з відповідач на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18891,98 грн. та заборгованість по оплаті за службові відрядження за кордон у розмірі 28795,20 грн.

У судове засідання призначене на 14 лютого 2022 року представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій вказав, що підтримує та просить задовольнити клопотання позивача про відмову від частини позовних вимог, а також підтримує решту заявлених позовних вимог та просить розглянути справу у відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_2 -адвокат Пащук А.І. у направленій до суду заяві від 14 лютого 2022 року вказав, що просить судове засідання проводити у відсутності відповідача та його представника. Щодо задоволення клопотання позивача про відмову від частини позовних вимог не заперечує. У задоволенні решти позовних вимог просить відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що з з третього кварталу 2020 року позивач був працевлаштований у ФОП ОСОБА_3 , що свідчить про безпідставність позовних вимог в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Також зазначив, що позивач на власний розсуд тлумачить відповідь ГУ Держпраці у Львівській області від 15 січня 2021 року, проте не представив жодного доказу того, що він перебував у відрядженнях.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що відповідно до трудового договору від 03 липня 2020 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу ФОП ОСОБА_2 .

Із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 вбачається, що відповідно до наказу №14-к від 02 липня 2020 року останній прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 (запис №17 від 03 липня 2020 року) та відповідно до наказу №16-к від 30 серпня 2020 року звільнений з роботи за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України(запис №18 від 31 серпня 2020 року). Наведене підтверджується також копіями долучених до матеріалів справи наказів ФОП ОСОБА_2 .

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 №31/07 від 31 липня 2020 року, за результатами роботи ОСОБА_1 з 03 липня по 31 липня 2020 року, яка має роз`їзний характер та на виконання постанови КМ України №490, водію ОСОБА_1 встановлено надбавку до мінімальної заробітної плати за здійснені поїздки за період з 03 по 31 липня 2020 року у розмірі 15500 грн., яка підлягала до виплати у готівковій формі.

Наказом №21.08/2 від 21 серпня 2020 року ОСОБА_1 встановлено надбавку до мінімальної заробітної плати за здійснені поїздки за період з 01 по 21 серпня 2020 року у розмірі 13600 грн.

Із долученої до матеріалів справи копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_1 на протязі 2019-2020 років періодично виїжджав за межі України, в тому числі у період з 05 липня 2020 року по 20 серпня 2020 року.

Відповідно до заяви від 15 жовтня 2020 року адресованої ФОП ОСОБА_2 позивач просив звільнити його з роботи за власним бажанням.

Листом від 19 жовтня 2020 року ФОП ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що у зв`язку із його неявкою на роботу 30 серпня 2020 року було зірване вантажне перевезення чим завдано матеріальні збитки. У зв`язку із тим, що позивач особисто не з`явився та не надав жодних пояснень його звільнено з роботи згідно наказу №16-к від 31 серпня 2020 року за власним бажанням за проханням спільних родичів. Також зазначив, що ОСОБА_1 слід особисто прибути для ознайомлення із наказом про звільнення та отримання трудової книжки.

З долученого позивачем опису вкладення у цінний лист АТ «Укрпошта» вбачається, що трудова книжка була направлена позивачу супровідним листом та отримана ним 05 лютого 2021 року.

Із листа ГУ Держпраці у Львівській області за вих. №531/4/14-04 від 15 січня 2021 року, адресованного ОСОБА_1 , вбачається, що за результатами звернення останнього управлінням у період з 12 по 13 січня 2021 року проведено інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_2 , в ході якого встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи 31 серпня 2020 року на підставі наказу №16-к від 30 серпня 2020 року за власним бажанням, проте всупереч вимог ст.38 КЗпП України жодних документів, які б підтверджували бажання працівника звільнитись з роботи у роботодавця не виявлено. Згідно книги нарахувань заробітної плати за липень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 4800 грн. за фактично відпрацьований час(21 день) та згідно відомості розподілу виплат №20080СТ496085 виплачено 03 серпня 2020 року після проведення відрахувань у розмірі 3864 грн. При огляді табеля обліку робочого часу за серпень 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 відпрацьовано 16 днів, згідно відомості нарахувань заробітної плати у серпні нараховано 4800 грн., з них за фактично відпрацьований час 4080(16 днів), компенсація за роботу у вихідний день(22 серпня 20202 року) 197,64 грн., компенсація за три дні невикористаної відпустки у сумі 522,36 грн., які після проведених відрахувань виплачено 31 серпня 2020 року у розмірі 3864 згідно відомості розподілу виплат №200831СТ058791. В ході інспекційного відвідування документів, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні не було надано. З письмових пояснень ФОП ОСОБА_2 факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні у період липня-серпня 2020 року підтверджується, проте у табелях обліку робочого часу за вказаний період перебування позивача у відрядженні не відображалося. Також встановлено, що на момент проведення інспекційного відвідування трудова книжка ОСОБА_1 зберігається у роботодавця. Згідно табеля обліку робочого часу за серпень 2020 року встановлено, що у день звільнення ОСОБА_1 не працював, з отриманих пояснень ФОП ОСОБА_2 встановлено, що всупереч вимог п.4.2 глави 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року листа про необхідність отримання трудової книжки у день звільнення ОСОБА_1 надіслано не було. За результатими інспекційного відвідування внесено припис про усунення виявлених порушень та складено відносно ФОП ОСОБА_2 протокол за ч.1 ст.41 КУпАП.

Згідно повідомлення ГУ Держпраці у Львівській області за вих. №3467/4/043-09 від 10 березня 2021 року в ході інспекційного відвідуванн ФОП ОСОБА_2 документів, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні не було надано. З письмових пояснень ФОП ОСОБА_2 факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні у період липень-серпень 2020 року підтверджується, проте у табелях обліку робочого часу за липень-серпень 2020 року перебування ОСОБА_1 у відрядженні не відображалось. Фактів виплати не облікованої заробітної плати ОСОБА_1 не встановлено.

Із наданої ГУ ДПС в Івано-Франківській області відомості про суми виплачених доходів вбачається, що за період з 03 липня- по 31 серпня 2020 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 9600 грн. СПД РНОКПП: НОМЕР_2 , у період з 07 по 28 вересня 2020 року нараховано дохід за цивільно правовим договором у розмірі 2100 грн., з 01 листопада 2020 року по березень 2021 року нарахований дохід за цивільно-правовим договором та заробітна плата у розмірі 29700 грн. СПД РНОКПП: НОМЕР_3 .

Згідно довідки №1 від 07 травня 2021 року позивач працює у ФОП ОСОБА_3 з 01 листопада 2020 року на посаді водія автотранспортного засобу, розмір отриманого ним доходу за період з 01 листопада 2020 року по 30 квітня 2021 року становить 34700 грн.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП, провадження у даній справі закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Надаючи оцінку аргументам учасників справи щодо обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Згідно абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року зі змінами (далі за текстом-Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до п.3 постанови Кабінету Міністрів України № 301 від 27 квітня 1993 року «Про трудові книжки працівників» трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу, також передбачено п. 4.1 Інструкції.

Відповідно до абзаців 5 та 6 пункту 4.1 Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 4.2 вказаної Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену

адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Отже, невиконання власником або уповноваженим ним органом з його вини обов`язку щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки, передбаченого трудовим законодавством, може бути, за доведеності цих обставин, підставою для виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки видачі трудової книжки.

Чинним законодавством передбачено, що обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, позивача звільнено з роботи 31 серпня 2020 року та у день звільнення ОСОБА_1 на роботі був відсутній.

Відомостей, що відповідачем у день звільнення позивача направлено останньому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, матеріали справи не містять.

Як встановлено судом, на момент проведення перевірки ГУ Держпраці у Львівській області, станом на 13 січня 2021 року, трудова книжка ОСОБА_1 знаходилась у роботодавця ФОП ОСОБА_2 та була направлена позивачу рекомендованим повідомленням 05 лютого 2021 року.

Відповідачем в ході розгляду справи не доведено, що затримка видачі трудової книжки позивачу сталася не з його вини.

Таким чином, суд приходить до висновку про порушення трудових прав позивача у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Періодом вимушеного прогулу у даному випадку є період з 01 вересня 2020 року по 05 лютого 2021 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо), премії.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної(годинної) заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (абзац 1 пункту 8 Порядку).

Згідно книги нарахувань заробітної плати у липні 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 4800 грн. за фактично відпрацьований робочий час 21 день.

Відповідно до табеля обліку робочого часу за серпень 2020 року та розрахунку компенсації за невикористану відпустку при звільненні, у серпні 2020 року позивачем відпрацьовано 16 днів, нарахована заробітна плата становить 4800 грн., в тому числі: 4080 грн.-за фактично відпрацьований час, 522,36 грн.-компенсація за невикористану відпустку(3 дні), 197,64 грн.- компенсація за роботу у вихідний день.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці роботи липень-серпень 2020 року становить 245,34 грн. (4800 + 4277,64:37=245,34, де 4800 грн.-заробітна плата за липень 2020 року, 4277,64 грн.-заробітна плата за серпень 2020 року за відрахуванням компенсації за невикористану відпустку, яка не враховується при обчисленні середнього заробітку, 37-кількість відпрацьованих робочих днів). Отже, загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного із затримкою видачі трудової книжки за період з 31 серпня 2020 року по 05 лютого 2021 року, на отримання якого має право позивач, становить 26742,06 грн. (245,34*109=26742,06, де 245,34-середньоденна заробітна плата, 109-кількість робочих днів).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ч.5 ст. 235 КЗпП України з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2020 року по 05 лютого 2021 року в межах заявлених позовних вимог, в сумі 18891,98 грн. Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

Посилання відповідача на те, що позивач з вересня 2020 року був працевлаштований і невидача трудової книжки не спричинила йому перешкод у реалізації його прав не заслуговують на увагу, оскільки законодавством не узалежнюється виплата середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки від працевлаштування за іншим місцем роботи і даний факт не виключає відповідальності роботодавця за затримку видачі працівнику трудової книжки у разі звільнення.

Також необгрунтованими є твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з наведеною вимогою, оскільки згідно ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В даному випадку, судом встановлено, що заяву про звільнення з роботи позивач надіслав ФОП ОСОБА_2 15 жовтня 2020 року та дізнався про своє звільнення з роботи згідно наказу №16-к від 30 серпня 2020 року із листа відповідача від 19 жовтня 2020 року, а позовна заява подана до суду 07 грудня 2020 року.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по оплаті за службові відрядження за кордон суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд у постанові №134/1781-16ц від 05.12.2018року дійшов висновку, що аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Відповідно до ст.121 КЗпП працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Отже суми компенсації витрат на відрядження є коштами належними працівникові від підприємства і у разі звільнення працівника мають бути виплачені в порядку і строки, передбачені ст.116 КЗпП.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на направленням його у відрядження за межі України, що підтверджується відповідними відмітками про перетин державного кордону у його паспорті.

Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59( зі змінами та доповненнями) передбачено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця розпорядження керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства); направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник, строку й мети відрядження.

Згідно п.1 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства (у разі відрядження державного службовця - відповідно до наказу керівника державної служби), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (держава або держави, місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту та маршрут поїздки у разі відрядження на службовому автомобілі, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження технічного завдання (за потреби) і кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за кордон за запрошенням подається його копія з перекладом та за наявності програма заходів. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 (строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством).

Таким чином, наказ (розпорядження) керівника підприємства про направлення працівника у відрядження є обов`язковим.

Згідно із ч.ч.1, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем не надано жодних доказів оформлення його відрядження за кордон, в тому числі і наказу чи розпорядження ФОП ОСОБА_2 .

Вказане узгоджується з листами ГУ Держпраці у Львівській області за № 531/4/14-04 від 15 січня 2021 року та №3467/4/043-09 від 10 березня 2021 року, де зазначено, що у ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 документів, які б підтверджували факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні не надано, у табелях обліку використаного робочого часу за липень-серпень 2020 року дані про направлення та перебування у відрядженні позивача під час роботи у відповідача відсутні.

Вказані дані також не відображені у долучених до матеріалів справи відомостях розподілу виплат за липень-серпень 2020 року.

При цьому, суд не бере до уваги наявне у вказаних листах ГУ Держпраці у Львівській області посилання на те, що з письмових пояснень ФОП ОСОБА_2 факт перебування ОСОБА_1 у відрядженні в період липень-серпень 2020 року підтверджується, оскільки зазначені пояснення у матеріалах справи відсутні, а у направлених до суду заявах по суті справи відповідач дану обставину заперечив.

З урахуванням відсутності документальних доказів перебування позивача у відрядженні вимога про стягнення заборгованості по оплаті за службові відрядження за кордон у розмірі 28 28795,20 грн. є недоведеною та до задоволення не підлягає.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2020 року по 05 лютого 2021 року включно у сумі 18891, 98 грн. в межах заявлених позовних вимог, із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 840,80 грн. сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.47,48, 116, 117, 121, 233, 235 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості по оплаті за службові відрядження за кордон задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по 05 лютого 2021 року включно у сумі 18891(вісімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто одна) гривня 98 коп. із врахуванням установлених законодавством України податків, зборів та обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ФОП ОСОБА_2 , проживає: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 31 березня 2022 року.

Головуючий суддя: Т.Л. Ваврійчук