Провадження № 22-ц/801/24/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О.С.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуСправа № 127/13946/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Вохмінової О. С. від 07 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 8 договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року продавець ОСОБА_6 зобов`язався погасити повністю заборгованість за комунальні та інші платежі щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації вказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20 лютого 2017 року.

Відповідно до довідки ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» м. Вінниці від 19 серпня 2016 року № 1270 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

На час звернення з позовом до суду в квартирі зберігаються речі відповідачів, ключ від квартири позивачці не переданий, комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих осіб.

Оскільки відповідачі зареєстровані і проживають в квартирі без згоди власниці, у встановлений договором строк не виселились, чинять перешкоди власниці в користуванні і розпорядженні майном, тому відповідно до статей 321, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) просила виселити їх із належної їй квартири без надання іншого житла.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , без надання іншого житла.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивачки як власниці квартири на вільне володіння, користування та розпорядження квартирою порушене відповідачами і підлягає захисту шляхом їх виселення без надання іншого житла.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просила рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що позивачкою не надано доказів проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 , а відтак і недоведена наявність обставин, з якими закон, який застосував суд першої інстанції, а саме стаття 116 Житлового кодексу Української РСРР (далі ЖК УРСР), пов`язує виселення осіб із жилого приміщення без надання іншого житла (руйнування або псування жилого приміщення, використання його не за призначенням).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки обставинам справи та не перевірив коли квартира вибула із власності відповідачів та на якій підставі, скільки разів спірна квартира була відчужена, з якого часу відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, чи було укладено договір найму із попередніми власниками та чи не встановлювався для них договірний сервітут із попередніми власниками, тобто не перевірили чи не є відповідачі особами, які займають жиле приміщення без законних на те підстав. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, є необхідним у демократичному суспільстві, та не оцінив таке виселення відповідачів на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на суть ухваленого рішення та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції до уваги. Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права не заслуговують на увагу, адже суд вірно встановив фактичні обставини справи та правильно застосував до них норми матеріального права. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам Закону. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 22 вересня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі врахував вказівки, що містились в постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року, не оцінив належним чином аргументи скаржника та баланс інтересів сторін, не дослідив питання виселення скаржника на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та не звернув уваги на те, що виселення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним ту демократичному суспільстві; не перевірив коли квартира вибула із власності відповідачів та на якій підставі, скільки разів спірна квартира була відчужена, з якого часу відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі; не перевірив чи не є відповідачі особами, які займають жиле приміщення без законних на те підстав; не надав оцінки тому, що згідно з договором купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року позивачу було відомо, що в квартирі проживають та зареєстровані відповідачі, а згідно з пунктом 8 цього договору питання звільнення квартири та зняття з реєстрації осіб, які в ній проживають, передача квартири покупцеві до 20 лютого 2017 року, викладені як зобов`язання продавця ОСОБА_7 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Суд встановив, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20 серпня 2016 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

При укладенні зазначеного договору, продавець квартири ОСОБА_6 підтвердив, що дійсно є власником цієї квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, малолітніх або неповнолітніх дітей або недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, що мають права користування квартирою немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом або договором.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу визначено, що згідно з довідкою, виданою ТОВ «Житлово-експлуатаційне об`єднання» м. Вінниці від 19 серпня 2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , 1956 року народження, ОСОБА_3 , 1981 року народження, ОСОБА_4 , 1990 року народження, ОСОБА_5 , 1990 року народження. Продавець зобов`язувався погасити повністю заборгованість за комунальними та іншими платежами щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру покупцеві до

20 лютого 2017 року.

Однак відповідачі продовжують проживати в кватирі і зберігати свої речі, вимоги позивачки щодо виселення не виконали, договір найму житла з нею не укладали.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року, яким відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову, у тому числі і до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування майна, визнання права власності на 1/5 частини квартири, залишено без змін (справа № 127/17496/18).

Апеляційний суд також встановив, що постановою цього ж суду від 02 лютого 2022 року задоволено апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Книжника Я. В. та ОСОБА_8 . Скасоване рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2021 року. У позові ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, витребування майна відмовлено.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

За змістом цих норм процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучити до участі у справі співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, пунктом 1 частини 1 статті 189 ЦПК України, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Разом із тим суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачі, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК У4країни).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_6 . Саме продавець квартири взяв на себе зобов`язання за цим договором погасити повністю заборгованість за комунальними та іншими платежами щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20 лютого 2017 року і при цьому зазначив, що станом на момент укладення договору в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції уваги на зазначене не звернув, поклав обов`язок усунути перешкоди у користуванні належною позивачці квартирою виключно на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не були учасниками договірних правовідносин з її придбання ОСОБА_1 , не брали на себе перед нею жодних зобов`язань. Натомість, ОСОБА_6 , який за договором був зобов`язаний звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру ОСОБА_1 до 20 лютого 2017 року, залучений до участі у справі як відповідач не був.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані у квартирі, відповідно, з 19 березня 1973 року, 23 квітня 1998 року та 24 травня 2006 року, а тому вирішити питання їх виселення з огляду на необхідність дотримання пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції без участі у справі особи, яка безпосередньо не виконала зобов`язання за договором купівлі-продажу, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 за судовим захистом, як відповідача не можливо.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відтак, оскільки позов пред`явлено не до усіх осіб, які мають за ним відповідати, вирішити спір відносно лише ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без залучення до участі у справі продавця квартири ОСОБА_6 , не виконання яким умов договору купівлі-продажу стало підставою для звернення позивачки за захистом її права користування квартирою, неможливо, то у позові необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 00 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 01 квітня 2022 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало