П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року

м. Чернівці

справа № 727/6382/21

провадження №22-ц/822/153/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Матвійчука Михайла Зеноновича, представника відповідача Карпюк Юлії Миколаївни

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

відповідач ОСОБА_1 та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2021 року, головуючий у першій інстанції Мамчин П.І.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» у липні 2021 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення та звільнення приміщення.

Зазначало, що Акціонерним товариством «Альфа Банк» набуто право власності на предмет іпотеки житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами , які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2021 року № 263177845 зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 .

Посилалося на те, що ОСОБА_1 з припиненням права власності на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , втратив право користування майном.

За довідкою Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №5 від 04 березня 2021 року по 4-тому АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Реєстрацію неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 здійснено після вчинення договору іпотеки.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зверталось до ОСОБА_1 та членів його сім`ї з вимогою про добровільне виселення.

Колишній власник ОСОБА_1 та члени його сім`ї продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником Акціонерним товариством «Альфа Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 262,9 кв.м, житловою площею 81,5 кв.м, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 звільнити житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 262,9 кв.м, житловою площею 81,5 кв.м, які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 від особистих речей.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 листопада 2021 року у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 листопада 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що при розгляді справ про виселення при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку суд повинен встановити факт направлення та вручення вимоги відповідачам та застосовувати положення ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», положення ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, які не передбачають права відповідача на інше житлове майно при виселенні та обов`язку суду зазначати про таке інше житлове майно в рішенні суду.

Відповідачами не доведено, що вони потребують іншого житла у випадку задоволення позову, у них відсутнє будь-яке житло.

Вказує, що між сторонами виникли цивільно - правові, а не житлові відносини, предметом спору є належні позивачу права, передбачені главою 23, розділу 1, книги третьої ЦК України, а не правовідносини у сфері користування жилими приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, що врегульовані главою 2 Житлового кодексу УРСР, застосуванню підлягають саме норми Цивільного кодексу України.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на момент укладання договору іпотеки у квартирі АДРЕСА_3 , яка є відмінною від знаходження предмета іпотеки, не повідомлення кредитора про зміну місця проживання, зловживання своїми правами на шкоду кредитору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просять апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення та звільнення приміщення суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами загальною площею 262,9 кв.м, житловою площею 81,5 кв.м, які знаходяться по АДРЕСА_1 , зобов`язання звільнити від особистих речей.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що предмет іпотеки житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , придбано ОСОБА_1 не за рахунок кредитних коштів, Акціонерним товариством «Альфа-Банк» не вказано у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам у зв`язку із виселенням, за висновком Органу опіки і піклування Чернівецької міської ради виселення неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недоцільним.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом першої інстанції встановлено, що Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії від 8 лютого 2007 року №28, за яким банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 43 000 Євро зі сплатою 12 % та кінцевим терміном повернення кредиту до 04 лютого 2022 року.

Також між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №28, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міськогонотаріального округу Чернівецької області Соломко В.В. 8 лютого 2007 року за реєстровим №186, 187, відповідно до п. 1.1 якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ.А цегла, загальною площею 262,90 кв.м, житловою площею 81,5 кв.м, криниці №1, бетонні кільця, вигрібної ями №1, бетон, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 січня 2007 року №31/1, зареєстровано в Чернівецькому Комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 1 лютого 2007 року, порядковий номер об`єкта нерухомого майна12609889. Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2007 року, за № 13427226, реєстраційний номер 12609889. номер запису 15470 в книзі 141, с. 432. Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 01 лютого 2007 року, за № 13427279, реєстраційний помер 12609889. номер запису 15470 в книзі 141, с. 432; земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер .16.001 0024, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлово будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належить Іпотекодавцям на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧВ № 079926 виданого 02 вересня 2004 року на підставі рішення 10 сесії XXIV скликання Чернівецької міської ради від 24 квітня 2003 року. №200 від 26 лютого 2004 року, 387, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1221.

Акціонерним товариством «Альфа Банк» набуто право власності на предмет іпотеки житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами , які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2021 року № 263177845 зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 .

За довідкою Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №5 від 04 березня 2021 року здійснено реєстрацію по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зверталось до ОСОБА_1 та членів його сім`ї з вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення по АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку, звільненням приміщення від особистих речей (а.с.18-19).

Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15 листопада 2021 року недоцільним є виселення неповнолітнього ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , які зареєстровані і мають право користування в будинку АДРЕСА_4 (а.с.150-153).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , зобов`язання звільнити майно від особистих речей.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувало свої вимоги, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зазначало, що набуто право власності на предмет іпотеки житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 згідно із застереженням в іпотечному договорі, колишній власник ОСОБА_1 та члени його сім`ї продовжують користуватися будинком, створюють перешкоди у здійснені власником Акціонерним товариством «Альфа Банк» права користування та розпорядження нерухомим майном.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Не заслуговують на увагу посилання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі на неправильне застосування ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ч.3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, які не передбачають права на інше житлове майно при виселенні.

Судом встановлено набуття Акціонерним товариством «Альфа Банк» права власності на предмет іпотеки житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами , які знаходяться по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер :16:001:0024 по АДРЕСА_1 на підставі іпотечного застереження.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

У постанові від 31 жовтні 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою.

Відповідно до п. 1.1 договору між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 іпотеки №28, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міськогонотаріального округу Чернівецької області Соломко В.В. 8 лютого 2007 року за реєстровим №186, 187, іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно, що складається з житлового будинку літ.А цегла, загальною площею 262,90 кв.м, житловою площею 81,5 кв.м, криниці №1, бетонні кільця, вигрібної ями №1, бетон, що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Чернівецької міської ради згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 січня 2007 року №31/1, зареєстровано в Чернівецькому Комунальному обласному бюро технічної інвентаризації 1 лютого 2007 року, порядковий номер об`єкта нерухомого майна12609889.

Отже, предмет іпотеки придбано не за рахунок кредиту, тому виселення можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя Акціонерного товариства «Альфа-Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», останнє було обізнано про наявність обтяжень спірного будинку, який належав на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , їх проживання з членами сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 у будинку та наявність у ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та членів сім`ї відповідних речових прав.

Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника будинку обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування зазначеним будинком.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутому Акціонерним товариством «Альфа-Банк» на підставі іпотечного договору будинку, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо будинок придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним будинком і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року, справа № 753/72/17 дійшов висновку, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла.

Підставою для відмови в позові про виселення є відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, оскільки суд не має повноважень визначати на власний розсуд до якого іншого житлового приміщення має бути виселений мешканець квартири, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 219/4394/16-ц.

Банк, ініціювавши питання про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , не вказав у позовній заяві іншого житлового приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 до моменту їх виселення із надання іншого постійного житла.

На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 13 ЦПУ України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Посилання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі на наявність у відповідачів іншого житла є припущенням.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла.

Не заслуговують на увагу твердження Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі, що даний спір стосується цивільних правовідносин і не підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР.

Правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і положення статті 109 ЖК Української РСР.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 листопада 2021 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 31 березня 2022 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді А.І. Владичан

О.О. Одинак