Номер провадження: 22-ц/813/4318/22
Номер справи місцевого суду: 509/2397/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 509/2397/20

Номер провадження: 22-ц/813/4318/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дубрянської Н.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, за апеляційною скаргою адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бочарова А.І. о 13 годині 32 хвилині 27 липня 2021 року, повний текст рішення складений 09 серпня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним уточненим у подальшому позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «Hyundai» модель «Getz» типу «Легковий хетчбек-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 » спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; 2) визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; 3) визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; 4) визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 5,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_3 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; 5) визнати квартиру (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237), загальною площею - 66 кв. м., за адресою - АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що позивач і відповідачка проживали однією сім`єю (спільне проживання, спільний сімейний побут, спільні/взаємні права та обов`язки) з 2005 року до середини 2019 року. Спільне проживання відбувалось у гуртожитку №4 Одеського Державного Аграрного університету та в квартирі в ЖК «7 Небо». У 2007 році народилась спільна донька ОСОБА_3 .

Спільне проживання і особисті сімейні відносини не були зареєстровані сторонами як шлюб. Разом з тим, будучи однією сім`єю сторони набули спільне майно, а саме: - 23.07.2016 року - транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «HYUNDAІ» модель «GETZ» типу «ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 »; - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний НОМЕР_4 ), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 (ЖК «7 Небо»); - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м. за адресою - АДРЕСА_2 (ЖК «7 Небо»); - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 5,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_3 (ЖК «7 Небо»); - 08.08.2018 року - квартиру (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237), загальною площею - 66 кв. м., за адресою - АДРЕСА_4 (ЖК «7 Небо»).

Набуте майно зареєстроване на ім`я відповідача, але набуття здійснювалось в результаті ведення спільного побуту та використання спільних коштів. Позивач та відповідачка проживаючи однією сім`єю, спільно брали участь у набутті спірного майна. Обидва вони працювали, із своїх заробітків, які за розміром співмірні, формували спільний сімейний бюджет. Після набуття вищевказаного спільного майна будувалися спільні плани на подальше покращення спільного побуту, матеріального статку та виховання дитини.

Разом з тим, у середині 2019 року відповідачка ОСОБА_2 заявила, що їм необхідно розлучитись. 06.07.2019 року, в результаті чергової суперечки, позивач виїхав до іншого місця проживання/знаходження, а саме - до своєї рідної сестри за адресою - АДРЕСА_5 , де тимчасово проживає на даний час. Іншого місця проживання та/або власного житлового нерухомого майна позивач не має. Спільна донька позивача та відповідачки проживає із останньою. Відносини між донькою та батьком підтримуються. Позивач бере участь у вихованні, утриманні/забезпеченні дитини. Донька і батько спілкуються як віддалено так і зустрічаючись (а. с. 5 - 7, 128 - 129).

2.2. Позиція учасників справи в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування свої позиції зазначає, що не вбачає реальних причин для проведення судового розгляду відносно позовних вимог позивача і вважає, що всі спірні питання з ОСОБА_1 можливо вирішити в позасудовому порядку. З відповідачкою проживає малолітня дитина, відповідачка сподівалася, й досі сподівається, що позивач буде намагатися вирішувати всі спірні питання щодо майна, яке він вважає нажитим за спільно зароблені кошти (що не відповідає дійсності), виключно в інтересах малолітньої дитини. Позивач прекрасно усвідомлює той факт, що квартира фактично належить дочці ОСОБА_4 , так як свого часу добровільно, за спільною згодою, що не може заперечувати позивач, сторони вирішили у майбутньому переоформити квартиру АДРЕСА_6 , на доньку ОСОБА_4 . Тому, відповідачка вважає, що найбільш позитивним результатом судової справи є - переоформлення квартири на доньку ОСОБА_5 шляхом укладення в нотаріальному порядку договору дарування квартири.

Відповідачка повідомляє, що з юридичної точки зору позивач у справі не є батьком її доньки - ОСОБА_5 , так як в свідоцтві про народження останньої в графі «батько» вказаний не ОСОБА_1 , а - ОСОБА_6 . Тому свідоцтво про народження ОСОБА_5 не може бути доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, будь-яких доказів, які підтверджують доведеність і правомірність позовних вимог, позивач не надав суду разом з подачею позову.

ОСОБА_2 зазначає, що за період спільного проживання позивач по справі - ОСОБА_1 офіційно працював лише у період з 2008 року по 2009 рік, а саме - молодшим оператором АЗС «Катрал», розташованої в районі площі імені Бориса Дерев`янка, тобто «пістолетником» або «заправщиком». З 2009 року і до 2019 року ОСОБА_1 підробляв на тимчасових роботах, постійного і офіційного заробітку не мав. Всі грошові кошти, на які було придбано об`єкти нерухомості, перераховані в позовній заяві позивача, були зароблені особисто відповідачкою, що підтверджується трудовою книжкою і витягом з реєстру Державного загальнообов`язкового державного соціального страхування стосовно ОСОБА_2 .. Частка зароблених позивачем за період проживання грошових коштів була незначною і витрачалася в основному для задоволення потреб позивача, придбання продуктів і предметів побуту та вжитку.

Таким чином, джерелом набуття автомобіля «Hyundai Getz», квартири АДРЕСА_6 , а також нежитлових приміщень № 6, 7, 8 були власні кошти та праця протягом тривалого часу відповідачки. Відповідачка також не погоджуюся з вимогами позивача про визнання права спільної сумісної власності на транспортний засіб - автомобіль «Hyundai Getz», який вона придбала в липні 2016 роки за свої власні особисті заощадження, і яким вона користується по теперішній час. У повному володінні та розпорядженні позивача є автомобіль марки «Renault Kangoo», який був придбаний у 2011 році шляхом видачі продавцем довіреності на право розпорядження і управління автомобілем на ім`я ОСОБА_1 , яким він користується по теперішній час (а. с. 38 - 42).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що у відзиві вказано, що відповідачка прагне вирішити спір мирним шляхом, але зі сторони відповідачки не надходило жодних пропозицій.

Зазначений у відзиві варіант вирішення спору, що може розуміти під собою відчуження всього майна на малолітню дитину, не є взаємовигідним (з урахуванням взаємних поступків), оскільки власником стає особа, яка не є учасником спору. При вказаному варіанті за стороною відповідачки залишається право користування/володіння та право власності. За таких умов, виникає повна втрата позивачем прав на спірне майно, без відповідної компенсації. Крім того, пропозиції сторони відповідача виходять за межі предмету спору. Спір стосується спільних прав на майно, а не поділ майна чи перехід прав на майно. Пропозиції позивача, по вирішенню спору кількома варіантами, які надані стороні відповідачки, залишились останньою без розгляду.

Щодо посилання відповідачки на те, що вказаний спір заподіює шкоду дитині, оскільки вона дуже переживає і відчуває душевні страждання і переживання, зазначає, що ініціатором припиненням сімейних відносин стала саме відповідачка. З часу припинення спільного проживання позивача та відповідачки у спірній квартирі разом із відповідачкою та дитиною позивача та відповідачки, проживає інший чоловік. Відповідачка нещодавно народила дитину, батьком якої є інший чоловік. За цим усім спостерігає та поряд із цим усім знаходиться дитина позивача та відповідачки. Позивач бере участь у вихованні дитини - зустрічається, спілкується, у тому числі засобами телефонного зв`язку, забезпечує коштами, купує необхідні речі, в тому числі за запитом/проханням дитини, якій 25.03.2007 року виповнюється чотирнадцять років.

Безпідставними є посилання відповідачки на недопустимість такого доказу, як інформаційна довідка з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

У відзиві, на позов відповідачка зазначає, що юридично позивач не є батьком дитини, а в свідоцтві про народження зазначено батьком особу, яка має іншу фамілію ніж у позивача. Разом з тим, вказана відмінність зроблена відповідачкою за власною ініціативою, без попередження позивача, при народженні дитини. Факт батьківства позивача легко перевірити проведенням відповідної експертизи, а оцінка факту існування спільної дитини, як один із доказів проживання позивача та відповідача однією сім`єю, підтвердиться батьківством позивача.

Автомобіль марки «RЕNAULT KANGOO» не є власністю позивача чи відповідачки, їм надано лише право користування вказаним автомобілем за нотаріально посвідченою довіреністю (а. с. 60 - 62).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2021 року вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «Hyundai» модель «Getz» типу «Легковий хетчбек-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 » спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 5,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_3 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано квартиру (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237), загальною площею - 66 кв. м., за адресою - АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі - 4 279,50 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач та відповідачка, проживаючи однією сім`єю, спільно брали участь у набутті спірного майна. Обидва працювали, із своїх заробітків, які за розміром співмірними, формували спільний сімейний бюджет. Тому, спірне майно, яке зареєстроване за відповідачкою, є спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебували у шлюбі між собою (а. с. 136 - 142).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Бойко Анастасія Вадимівна, діюча від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Самостійно обрав предмет та підстави позову та визнав факт проживання однією сім`єю в описовій частині. Однак, в прохальній частині позову такі вимоги позивачем не були зазначені; 2) помилковими є посилання суду першої інстанції на відзив на позовну заяву, оскільки відповідачка зазначала, що позовні вимоги не визнає; 3) в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що спірні об`єкти нерухомості та автомобіль були придбані за спільні кошти, та що сторони вели спільний побут та мали спільний бюджет; 4) суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги показання свідків по справі в якості належних та допустимих доказів спільного проживання позивача та відповідачки та ведення ними спільного бюджету. Крім того, свідки не підтвердили період спільного проживання. Позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження спільного проживання в період з 2005 року по 2019 рік; 5) ОСОБА_2 з 2018 року знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком - ОСОБА_7 , від якого має дитину (а. с. 146 - 148).

2.6 Позиція позивача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ляшан С.А., діючий від імені ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування наданого відзиву зазначає, що помилковими є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом принципу цивільного судочинства, оскільки заявлення позовних вимог є правом позивача. Позивачем було заявлено позовні вимоги, які виражають інтерес та права, які потребують захисту. Встановлення факту спільного проживання не заявлялись метою спору. Посилання апелянта, що позивачем не було долучено до матеріалів справи належних та допустимих доказів проживання однією сім`єю є безпідставними. Крім того, помилковими є висновки апелянта про прийняття до уваги лише показання свідків в судді першої інстанції, оскільки по вказаній справі судом було розглянуто сукупність доказів, наданих сторонами спору, а висновки судом зроблені на сукупності таких доказів. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що вона нібито з 2018 року знаходиться у фактичних шлюбних відносинах із іншим чоловіком - ОСОБА_7 , від якого має дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відтак, на думку відповідачки висновок суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю до 2019 року суперечать матеріалам справи. Вказане не відповідає наявним в матеріалах справи доказам. Факт проживання відповідачки та ОСОБА_7 не було об`єктом розгляду судом, як обставина справи. Народження ІНФОРМАЦІЯ_4 дитини не може мати відношення до справи, оскільки наступило більше ніж через 18 місяців після спливу строку проживання однією сім`єю позивача та відповідачки, що у два рази перевищу необхідний для народження дитини строк. Отже, проживання відповідачки та ОСОБА_7 не має відношення до предмету спору.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.10.2021 року призначено справу до судового розгляду у приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 60).

Учасники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань, зокрема про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін,викладення правової позиції учасників справи у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Встановлено, що позивач і відповідачка проживали однією сім`єю (спільне проживання, спільний сімейний побут, спільні/взаємні права та обов`язки) з 2005 року до середини 2019 року. Сторони проживали спільно у гуртожитку №4 Одеського Державного Аграрного університету та у квартирі в ЖК «7 Небо». У 2007 році народилась спільна донька - ОСОБА_3 .

Спільне проживання і особисті сімейні відносини не були зареєстровані сторонами як шлюб, але будучи однією сім`єю набули спільне майно: - 23.07.2016 року - транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «HYUNDAІ» модель «GETZ» типу «ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 »; - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний НОМЕР_4 ), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 (ЖК «7 Небо»); - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 4,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_2 (ЖК «7 Небо»); - 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237), загальною площею - 5,1 кв. м., за адресою - АДРЕСА_3 (ЖК «7 Небо»); - 08.08.2018 року - квартира (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237), загальною площею - 66 кв. м., за адресою - АДРЕСА_4 (ЖК «7 Небо»).

Між сторонами виникли правовідносини щодо права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Щодо посилання апелянта на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Заявления позовних вимог є правом позивача. Позивачем було заявлено позовні вимоги, які виражають інтерес та права, які потребують захисту. Встановлення факту спільного проживання не заявлялось у прохальній частині позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст.2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є диспозитивність.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України, диспозитивність цивільного процесу це, коли учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Отже, для визнання майна спільною сумісною власністю, судам необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В мотивувальній частині рішенні суду першої інстанції встановлено факт проживання однією сім`єю, з чим погоджується апеляційний суд. Судом встановлено, що позивач і відповідачка проживали однією сім`єю (спільне проживання, спільний сімейний побут, спільні/взаємні права та обов`язки) з 2005 року до середини 2019 року. Сторони спільно проживали у гуртожитку №4 Одеського Державного Аграрного університету та в квартирі в ЖК «7 Небо». У 2007 році у них народилась спільна донька - ОСОБА_3 .

Крім того, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначає: «… за період спільного проживання позивач по справі, ОСОБА_1 , офіційно працював лише в період з 2008 року по 2009 рік. З 2005 року до 2019 року ОСОБА_1 підробляв на тимчасових роботах, постійного і офіційного заробітку не мав…». Крім того, відповідачка зазначає, що поділ майна має відбутись на користь доньки ОСОБА_5 .

Отже, ОСОБА_2 вказаними твердженнями визнає факт спільного проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, саме в період з 2008 року по 2019 рік, тобто на час придбання спірного майна.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта на ненадання позивачем доказів придбання майна за спільні кошти.

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 р. у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

ОСОБА_2 зазначає, що лише вона заробляла кошти і забезпечувала сім`ю. Однак, матеріали справи містять відомості, що позивач на рівні із відповідачкою працював, що підтверджується випискою із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.03.2012 року (а. с. 63), випискою із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 04.06.2013 року (а. с. 64), витягом із реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС за формою ОК-5 (а. с. 65), витягом із реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС за формою ОК-7 (а. с. 66), відомостями із трудової книжки ОСОБА_1 (а. с. 66 зворотна сторона - 67).

Позивач та відповідачка, проживаючи однією сім`єю, спільно брали участь у набутті спірного майна, зокрема, обоє працювали, із своїх заробітків, які за розміром є співмірними, формували спільний сімейний бюджет.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 (ст. 60 - ст. 74) Сімейного кодексу України.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Презумпція спільності спірного майна відповідачкою не спростовано.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв до уваги показання свідків по справі про спільне проживання позивача та відповідачки та ведення ними спільного бюджету, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 50 ЦПК України, свідок - особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи (ст. 63 ЦПК). Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

Даючи правову оцінку показанням свідків, апеляційний суд зазначає, що допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки підтвердили факт проживання сторонами однією сім`єю та спільного придбання спірного майна.

Крім того, докази у справі в їх сукупності спростовують доводи, які викладені в апеляційні скарзі.

Посилання апелянта, що з 2018 року відповідачка знаходиться у фактичних шлюбних відносинах з іншим чоловіком - ОСОБА_7 , від якого має дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження вказаних обставин не було надано жодних доказів, рішення суду про встановлення такого факту не надано.

Надання копії свідоцтва про народження дитини саме по собі не може слугувати підтвердженням вказаного факту, оскільки судом першої інстанції було визначено що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах до середини 2019 року. Народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_4 не може мати відношення до вказаної справи, оскільки вказані обставини наступили майже через півтора роки після спливу проживання однією сім`єю позивача та відповідачки.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Бойко Анастасії Вадимівни, діючої від імені ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе