Справа № 144/338/18
Провадження № 22-ц/801/495/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 рокуСправа № 144/338/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання: Ісакової І.Є.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплик-Агро»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ з питань державної реєстрації Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплик - Агро» на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Бондарук О.П., в залі суду,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплик-Агро» про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно державного акту на право власності серії ЯА №103592 від 14.03.2008 позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,0243 га, з кадастровим номером :01:000:0243, що розташована на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області.

15 січня 2016 року, після звернення до підприємства «ЛОТ» з метою визначення меж його земельної ділянки в натурі та отримання інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 дізнався, що орендарем належної йому земельної ділянки є ТОВ «Теплик-Агро», на підставі нібито укладеного договору оренди землі б/н від 10.01.2014, зі строком дії оренди до 10.01.2024.

Позивачем вказано, що такого договору оренди із відповідачем він не підписував та не бажав передавати вказаному підприємству свою земельну ділянку. В добровільному порядку відповідач відмовився припинити дію договору оренди землі та повернути земельну ділянку.

З урахуванням наведеного та заяви про зміну предмету позову, ОСОБА_1 просив: усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, які чиняться ТОВ «Теплик-Агро», шляхом зобов`язання повернути йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0243, площею 2,0243 га, що розташована на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області, а також скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, зареєстрованого реєстраційною службою Теплицького районного управління юстиції Вінницької області 02.03.2014 за№ 4845208.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року позовну заяву задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0243, які чиняться ТОВ «Теплик-Агро», шляхом зобов`язання повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0243, площею 2,0243 га, яка розташована на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області.

Скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, зареєстрованого реєстраційною службою Теплицького районного управління юстиції Вінницької області 02.03.2014 за №4845208.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підписував спірний договір, не погоджував його умов, правочин є таким, що не вчинений, та враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, позивач обгрунтовано змінив предмет позову, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, а тому обрав вірний спосіб захисту - усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, при цьому ефективним способом захисту є і обраний позивачем спосіб шляхом скасування державної реєстрації речового права оренди землі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Теплик-Агро» подало апеляційну скаргу у якій зазначено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права і фактичним обставинам справи.

Зокрема, у апеляційній скарзі зазначено, що позивачем у заяві про зміну позову фактично було додано нову підставу позову, а саме крім не підписання ОСОБА_1 оскаржуваного правочину, ще й підставу про користування спірною земельною ділянкою товариством, а одночасна зміна і предмету, і підстав позову не допускається.

В матеріалах даної справи відсутні будь - які докази того, що відповідач чинить реальні перешкоди позивачу щодо користування належною йому земельною ділянкою, тому застосування судом першої інстанції позиції висловленої у постанові ВП ВС України №145/2047/16-ц від 16.06.2020 та задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою без надання позивачем доказів, що підтверджують таке фактичне користування товариством, є безпідставним.

Судом першої інстанції не обгрунтовано в рішенні які реальні перешкоди чиняться товариством у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою.

Крім того, заявником в обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд помилково ототожнив державну реєстрацію договору оренди землі із державною реєстрацією права оренди, а відтак самостійно змінив предмет позову, що є неприпустимим.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивачем впродовж встановленого апеляційним судом строку надіслано на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та надав відповідні пояснення.

Представник третьої особи: Відділу з питань державної реєстрації Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надано заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА №103592 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,0243 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Великомочульської сільської ради Теплицького району Вінницької області (а.с. 8).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15.01.2016 року номер 51656507, 02 березня 2014 року державним реєстратором Шаблевським Віталієм Івановичем зареєстровано інше речове право - право оренди земельної ділянки площею 2,0243 га строком на 10 років. Номер запису про інше речове право: 4845208. Підстава виникнення іншого речового права - договір оренди землі б/н, виданий 10.01.2014 року, видавник ТОВ «Теплик-Агро», ОСОБА_1 . Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 11321782 від 03.03.2014 року 09:26:23, Шаблевський Віталій Іванович , Реєстраційна служба Теплицького районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 9).

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи договору оренди землі від 10 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Теплик-Агро», об`єктом оренди є земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0243, площею 2,0243 га, зі строком оренди на 10 років (а.с. 12-13).

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_1 вказано, що спірний договір оренди належної йому земельної ділянки він підписував та не виявляв наміру на передачу земельної ділянки в оренду вказаному підприємству.

Згідно висновку експерта від 21.10.2021 року №СЕ-19/102-21/13131-ПЧ підпис у графі «Орендодавець», в розділі «Підписи сторін» договору оренди землі з кадастровим номером :01:000:0243, площею 2,0243 га, від 10 січня 2014 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Теплик-Агро» в особі директора Анченка Василя Григоровича, який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 02.03.2014 року за № 4845208, виконаний не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 170-173).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори, інші правочини, юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, змінуабо припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( частина четверта цієї ж статті ). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає у згоді сторін взяти на себе певні обов`язки. У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі ( зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії ), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається та-ким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних ), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як висновок, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової фор-ми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Отже, встановивши, що спірний договір позивачем не підписувався, тобто він не є укладеним, суд на законних підставах задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

У даному випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є саме усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, які можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Аналогічний висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 97).

Згідно висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) за даних обставин (не підписання договору оренди землі однією із сторін) такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Належним способом захисту є усунення перешкод у користуванні належним позивачу майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки.

Отже, власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки.

Відповідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оскільки позивач договору оренди землі не підписував, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, тобто волевиявлення на укладення договору не висловлював, відтак вказаний договір є неукладеним, тобто належна позивачу земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом повернення такої земельної ділянки.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовної вимоги щодо скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зареєстрованого реєстраційною службою Теплицького районного управління юстиції Вінницької області 02.03.2014 за №4845208, з огляду на те, що договір оренди є не вчиненим (неукладеним).

Відповідно до статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом - ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав/

Cтаттею 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час звернення позивача з позовом про визнання договору оренди недійсним) визначено порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.

За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №569/15704/18.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зареєстрованого реєстраційною службою Теплицького районного управління юстиції Вінницької області 02.03.2014 за №4845208.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи будь - яких доказів того, що відповідач чинить реальні перешкоди позивачу щодо користування належною йому земельною ділянкою, є безпідставними, так як сама по собі наявність спірного договору оренди нерухомого майна, належного особі на праві власності, безумовно обмежує таке його право, зокрема, в правомочності розпоряджатися майном на власний розсуд.

Твердження скаржника про те, що позивачем у заяві про зміну позову фактично було додано нову підставу позову, а саме крім не підписання ОСОБА_1 оскаржуваного правочину, ще й підставу про користування спірною земельною ділянкою товариством, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що як вбачається з матеріалів справи, фактично підстави даного позову не змінювалися.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд помилково ототожнив державну реєстрацію договору оренди землі із державною реєстрацією права оренди, а відтак самостійно змінив предмет позову, оскільки як вірно зазначено місцевим судом, правової суті позовної вимоги такий виклад не змінює, оскільки підставою реєстрації речового права оренди землі, належної позивачу, став саме вищевказаний договір оренди землі.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплик - Агро» залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький