Провадження № 2/761/2668/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

27 січня 2022 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Горюк В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2020 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, у якому просить: визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу; визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 2006 р. вона з ОСОБА_3 проживала однією сім`єю, вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що відділом реєстрації смерті у м.Києві було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 . За життя ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . За рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21.04.2009 р. позивачка з відповідачем набули право власності на спірні квартири в рівних частинах. Позивачка зазначає, що з 2008 р. відповідач жодного разу не з`являвся у вказаних квартирах, не приймає участі в оплаті житлово-комунальних послуг, не цікавиться їх поточним станом. Таким чином, позивачка зауважує, що протягом 12 років відкрито й безперервно володіє належними відповідачу частинами нерухомого майна, який його станом не цікавиться. За таких обставин, посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, позивачка вважає, що набула право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , а тому звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою від 02.11.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвала від 08.09.2021 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав.

Враховуючи, що представник позивачки не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, який повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про прав власності на житло, виданого 26.01.1998 р. Відділом приватизації державного житлофонду Шевченківської держадміністрації м.Києва (розпорядження № 20288 від 26.01.1998 р.).

Відповідно до договору дарування № 1, посвідченого 13.04.2001 р. державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори, квартира АДРЕСА_2 на праві власності належала ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 19.09.2008 р. відділом реєстрації смерті у м.Києві.

Як зазначає позивачка у своєму позові, що вона разом з померлим ОСОБА_3 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2006 р. і проживали разом ним в квартирі АДРЕСА_2 , що встановлено заочним рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21.04.2009 р. у справі № 2-1366/2009.

Зазначеним рішенням суду визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сином ОСОБА_3 ) право власності на спірні квартири у рівних частинах.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилається на положення ст. 344 ЦК України та вважає, що вона набула право власності на частини спірних квартир, які фактично належать відповідачу, оскільки останній не несе будь-яких матеріальних витрат на утримання спірного майна, при цьому позивачка 12 років відкрито й безперервно володіє цими частинами нерухомого майна.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Разом з тим, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 01.08.2018 р. у справі № 201/12550/16-ц, визначено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 р. у справі № 910/17274/17, викладений наступний правовий висновок, що поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.06.2019 р. у справі № 175/2338/16-ц.

З огляду на викладене, суд вважає, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Водночас, матеріали справи, а також встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачка була обізнана про те, що власником 1/2 частин спірних квартир є саме відповідач, а тому за даних обставин володіння позивачкою частинами спірних квартир не можна вважати добросовісним. При цьому, посилання позивачки з приводу того, що вона несе всі витрати по утриманню квартири, сплачує житлово-комунальні послуги та безперервно й беззастережно користується квартирою, не дають підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, оскільки позивачка володіє та користується спірними квартирами на підставі рішення суду, яким визнано за нею та за відповідачем право власності у порядку спадкування за законом на спірні квартири у рівних частинах, що свідчить про її обізнаність щодо наявності власника інших частин спірних квартир, при цьому матеріали справи не містять доказів того, що відповідач якимось чином висловив відмову від права власності на належні йому частити квартир, у зв`язку з чим відсутня сукупність умов, з якими законодавець пов`язує можливість набуття права власності за набувальною давністю, тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 289, 352-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а також рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: