РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/12533/20

Провадження № 22-ц/4815/441/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Дерев`янко І.О. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року, ухвалене в складі судді Бучко Т.М., повний текст виготовлено 24 листопада 2021 року у справі № 569/12533/20,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання батьківства.
Позовна заява мотивована тим, що з 1992 року по 16 липня 2019 року, тобто по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній та ОСОБА_2 , як його батьки, вели сімейне життя і спільне господарство без укладення шлюбу. Вони разом працювали у Рівненському міському військовому комісаріаті, де й познайомилися.
При народженні позивача 08 вересня 1993 року ОСОБА_2 вирішила одержати статус одинокої матері, маючи відповідні соціальні пільги, які на той час були передбачені законодавством. З огляду на це у свідоцтві про його народження батьком було записано ОСОБА_5 зі слів ОСОБА_2 .
За життя ОСОБА_4 не заперечував проти батьківства, однак 16 липня 2019 року він помер. Всі необхідні процедури, пов`язані з похованням, та супутні витрати понесла відповідач. Зазначалося, що визнання батьківства необхідне для прийняття спадщини, оскільки відсутні правовстановлюючі документи про те, що він є сином ОСОБА_4 .
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року позов задоволено.
Встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_1 , що народився у м. Рівне ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Рівне.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Зазначає, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_4 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання та ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Такі правові висновки щодо застосування норм матеріального права, якими врегульовано порядок визнання батьківства в залежності від дати народження дитини, зроблені у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц. Тому, з урахуванням тієї обставини, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто до 01 січня 2004 року, до даних правовідносин про встановлення батьківства необхідно застосовувати виключно норми КпШС України, а не СК України.
Вказує, що йому не було відомо про те, що його батько проживає без реєстрації шлюбу та веде спільне господарство з ОСОБА_2 і у них народився син позивач у справі. Про ці обставини при спілкуванні між ними батько також жодного разу не згадував.
Зазначає, що молекулярна-генетична експертиза проведена за відсутності відповідача ОСОБА_3 . Результати експерти ставить під сумнів з підстав відсутності в ній процентного співвідношення спорідненості.
Вважає, що позивачем не було надано переконливих доказів про те, що відповідач та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка та він є їхнім спільним сином.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Установлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що стверджується свідоцтвом про народження від 03 травня 1984 року серії НОМЕР_1 .
8 січня 1991 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірваний.
ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23 вересня 1993 року. Батьками вказані ОСОБА_5 (батько) та ОСОБА_2 (мати). Запис про батька дитини був вчинений за вказівкою матері відповідно до 55 КпШС України.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .
Похованням ОСОБА_4 займалася ОСОБА_2 .

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі № 6-20цс15, зроблено висновок про те, що: «оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_4, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема частини другої статті 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства».

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року із змінами № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту визнання батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України. Таким чином, за змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.
Відповідно до статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Законодавством не визначено вичерпний перелік доказів, які можуть підтверджувати факт батьківства особи щодо дитини. При цьому суд може прийняти як доказ письмові документи, показання свідків, пояснення сторін тощо, якщо вони можуть достовірно підтвердити або спростувати:

- спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і можливим батьком до народження дитини;

- спільне виховання чи утримання ними дитини;

- визнання особою свого батьківства за життя.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19) зроблено висновок, що: «частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. […] Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».

Подібні за змістом висновки щодо застосування положень статті 53 КпШС України містяться у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 543/738/16-ц, від 29 серпня 2018 року в справі № 641/9147/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 225/6301/15-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 754/3558/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) сформульовано висновок про те, що мати позивача проживала з померлим без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство до народження дитини, за життя батьки спільно виховували і утримували його те, що померлий називав за життя позивача сином, що свідчить про визнання ним батьківства стосовно нього, а відтак про наявність правових підстав вважати, що спадкодавець є батьком позивача.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша та друга статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Рішення щодо визнання/встановлення батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
Тобто при вирішені спору про встановлення батьківства мають враховуватись усі докази в сукупності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності і обґрунтованості позову, оскільки належними доказами у справі підтверджено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу та народження внаслідок цих відносин ОСОБА_1 . Тому встановлено батьківство померлого ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/114-21/9673-БД від 6 серпня 2021 року, проведеної Львівським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, в результаті проведеного дослідження встановлено, що генетичні ознаки Y-хромосоми зразка букального епітелію ОСОБА_1 збігаються з генетичними ознаками Y-хромосоми зразка букального епітелію ОСОБА_7 (брат померлого ОСОБА_4 ), що не виключає їх біологічну спорідненість.
Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Калачова проти Росії" від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).
Доводи апеляційної скарги щодо проведення молекулярно-генетичної експертизи у відсутності ОСОБА_3 є безпідставними з огляду на те, що у судовому засіданні 21 травня 2021 року під час розгляду клопотання про призначення експертизи був присутній повноважний представник відповідача Дерев`янко І.О., яка не клопотала про проведення експертизи за участю ОСОБА_3 .
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 травня 2021 року, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 20 липня 2021 року, призначено молекулярно-генетичну експертизу у справі.
За таких обставин, апеляційний суд також не приймає до уваги твердження скаржника, про те, що у висновках експертизи не встановлено процентне співвідношення спорідненості, оскільки клопотання про призначення повторної експертизи за його участі вів не заявляв, що свідчить про ухилення відповідача від проведення експертизи.
Одночасно, суд зауважує, що факт визнання ОСОБА_8 померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , своїм сином ОСОБА_1 також підтверджено у заяві-поясненні родичів останнього ОСОБА_9 (а.с. 85), що узгоджується з правовими висновками наведеними в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц та є підставою для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишаються без задоволення, судовий збір за її розгляд покладається на ОСОБА_3 .
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Дерев`янко І.О. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2021 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 березня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.