Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 325/562/20

провадження № 61-16384св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року

у складі судді Апалькової О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у складі колегії суддів:Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та його донькою - ОСОБА_3 , як набувачем, укладено договір довічного утримання, за умовами якого він передав їй у власність житловий будинок

АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті спадкоємцями першої черги за законом є він та ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 5 договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечити позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку.

В обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку.

За таких обставин у ОСОБА_3 за життя було право користування тільки допоміжними приміщеннями будинку, яке було спільним із ОСОБА_1 . Право користування іншими приміщеннями будинку умовами договору для ОСОБА_3 передбачено не було. Набувач за укладеним договором довічного утримання має право сумісно із ОСОБА_1 використовувати виключно допоміжні приміщення будинку, а житлові приміщення зобов`язана надати ОСОБА_1 в особисте користування безоплатно та довічно.

Житловий будинок із земельною ділянкою, який переданий ним

ОСОБА_3 за договором довічного утримання, успадкований ним та ОСОБА_2 в рівних частинах по Ѕ частині кожним, що зобов`язує ОСОБА_2 дотримуватися умов договору в частині прийнятого у спадок майна.

25 березня 2019 року він направив ОСОБА_2 вимогу забезпечити виконання умови пункту 5 договору довічного утримання від 08 грудня

2006 року, забезпечивши його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. ОСОБА_2 гарантовано право спільного користування допоміжними приміщеннями будинку. Проте ОСОБА_2 відповіді на вимогу не надала та не вчинила жодних дій щодо виконання умов договору довічного утримання.

ОСОБА_1 просив розірвати договір довічного утримання, укладений

08 грудня 2006 року між ним та ОСОБА_3 , як набувачем, у зв`язку

з невиконанням набувачем ОСОБА_2 зобов`язань за договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 хоча і подала

в передбачений законом строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 , проте не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала цей документ у встановленому законом порядку, тому до неї не перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання від 08 грудня 2006 року, у зв`язку з чим передчасно вважати, що вона зобов`язана виконувати умови зазначеного договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 свідомо прийняла рішення про прийняття усіх прав та обов`язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто до

ОСОБА_2 , крім прав на спадкове майно, яке залишилося після смерті її дочки, з часу відкриття спадщини перейшли й її обов`язки за договором довічного утримання.

Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про невиконання

ОСОБА_2 пункту 5 договору довічного утримання від 08 грудня 2006 року, в порушення положень статей 81, 83 ЦПК України позивачем не надано, такі докази в матеріалах справи відсутні. ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами невиконання або неналежне виконання спадкоємцем ОСОБА_2 обов`язків за договором довічного утримання.

Крім того, договір довічного утримання (догляду) вважається реальним, оскільки набуває чинності з моменту його державної реєстрації і в цей же момент до набувача переходить право власності на будинок (інше майно), тому набувач як власник майна має право володіти, користуватися своїм майном на власний розсуд.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неправильно застосували положення статей 526, 750 ЦК України та проігнорували те, що пунктом

5 договору довічного утримання передбачено обов`язок, згідно з яким набувач зобов`язалась забезпечити його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку.

В обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку. Тому відповідач має обов`язок надати йому для довічного безоплатного проживання житловий будинок АДРЕСА_1 . У відповідача разом з ним є право користування тільки допоміжними (а не житловими) приміщеннями будинку і цей обов`язок відповідач повинна виконати незалежно від його вимоги.

Верховний Суд неодноразово робив висновки щодо обов`язку набувача за договором довічного утримання виконувати зобов`язання, передбачені договором, без вимоги щодо такого виконання з боку відчужувача, та про те, що невиконання таких зобов`язань є підставою розірвання договору довічного утримання (постанови Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 766/15307/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від

28 вересня 2020 року у справі № 755/8043/19).

У січні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду відзив, у якому просила постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Відзив мотивовано тим, що належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про невиконання нею пункту 5 умов договору довічного утримання від

08 грудня 2006 року всупереч вимогам статей 81, 83 ЦПК України позивачем не надано.

Апеляційним судом зроблено правильний висновок, що вона, як власник майна, має право володіти, користуватися своїм майном на власний розсуд.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 766/15307/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі

№ 755/1750/19, від 28 вересня 2020 року у справі № 755/8043/19).

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що згідно з договором довічного утримання від 08 грудня 2006 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування цього житлового будинку.

ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечити ОСОБА_1 житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. В обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку (пункт 5 договору).

Нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Васильцовою О. П. накладена заборона на відчуження вказаних жилого будинку та земельної ділянки до припинення договору довічного утримання.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 13 лютого 2007 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 13 вересня 2017 року ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі спадковою справою № 209/2017, заведеної після смерті

ОСОБА_3 , її спадкоємцями є ОСОБА_1 (батько померлої) та

ОСОБА_2 (мати померлої), які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. До складу спадщини входить житловий будинок АДРЕСА_1 . (а. с. 52, 61).

Свідоцтва про право на спадщину сторонам не видавались.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 20 січня 2020 року (справа № 2/325/430/2019), позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 1/2 ідеальну частку житлового будинку з надвірними господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальну частку земельної ділянки площею 0,1500 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 19-21).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним (частина третя статті 746 ЦК України).

Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати (стаття 750 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем.

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020 року у справі

№ 766/15307/17-ц (провадження № 61-8809св19) вказано, що «судами встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору, відповідач зобов`язався забезпечувати ОСОБА_1 щомісячними платежами, довічним правом на проживання відчужувача в квартирі, тобто, у договорі довічного утримання обов`язки набувача є конкретно визначеними сторонами

і обмежуються конкретно визначеним видом забезпечення відчужувача, матеріальна вартість яких становить 800,00 грн на місяць із урахуванням індексації та оплата житлово-комунальних послуг. У матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_2 з урахуванням умов пункту 7 договору, попереджував ОСОБА_1 про неможливість здійснити самостійно оплату отриманих позивачем комунальних послуг. Установивши неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, зокрема несплату ОСОБА_2 вартості житлово-комунальних послуг, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми статей 755, 756 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19 (провадження № 61-21536св19) зазначено, що «установивши, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для розірвання договору довічного утримання. Відповідачами на підтвердження виконання ними передбачених договором довічного утримання обов`язків не надано належних та допустимих доказів».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2020 року у справі

№ 755/8043/19) (провадження № 61-9943св20) вказано, що «за домовленістю сторін (пункт 13 договору довічного утримання) належними доказами наданих та отриманих ОСОБА_1 послуг і матеріальної допомоги мали бути відповідні акти. Однак на спростування позовних вимог про неналежне виконання умов договору відповідач такі акти не надала».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Апеляційний суд не врахував, що у справах про розірвання договору довічного утримання на підставі пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України саме на відповідача (відповідачів) покладений обов`язок доведення належного виконання своїх обов`язків набувача за договором. Тому апеляційний суд фактично не переглянув справу за наявними в ній доказами та згідно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку

з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року скасувати.

Справу № 325/562/20 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення постанова Запорізького апеляційного суду від 30 вересня 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук