Постанова

Іменем України

22 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 450/3836/19

провадження № 61-12912св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Храніпекс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду в складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П. від 22 червня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Храніпекс» (далі - ТОВ «Храніпекс») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до наказу № К-20 від 12 жовтня 2015 року він був призначений на посаду менеджера зі збуту в ТОВ «Храніпекс» з 13 жовтня 2015 року з випробувальним терміном на 3 місяці. 14 грудня 2018 року між ним та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір № 3, відповідно до умов якого визначено нове місце роботи - місто Вінниця. Наказом № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри до нього. Стверджує, що перебуваючи на посаді менеджера зі збуту під час виконання обов`язків працівника, передбачених трудовим договором № 3 від 14 грудня 2018 року, не займався обслуговуванням грошових та товарних цінностей, не входить до кола осіб, які одержують грошові та товарні цінності під звіт, а виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, взагалі не становить зміст його трудових обов`язків. Стверджує, що між ним та відповідачем договір про повну чи часткову матеріальну відповідальність не укладався. На його думку, наказ № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року про звільнення його з посади менеджера зі збуту ТОВ «Хрінапекс» у зв`язку з втратою довір`я є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в судовому порядку. Вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 жовтня 2019 року по день ухвалення судового рішення, виходячи з розміру середнього окладу позивача в розмірі 14 400 грн. Також позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 100 000 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ТОВ «Храніпекс» № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з втратою довіри до нього на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді менеджера зі збуту ТОВ «Храніпекс» з 02 жовтня 2019 року. Стягнуто з ТОВ «Храніпекс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2019 року по 25 серпня 2020 року в сумі 153 600 грн без врахування обов`язкових податків і зборів. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільнення позивача не дотримано вимог та умов, що повинні передувати звільненню у зв`язку з втратою довіри. Адже, відповідачем не доведено винних дій позивача, які дали б власнику або уповноваженому ним органу ТОВ «Храніпекс» підстави для втрати до нього довіри, зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями, оскільки такі не входили у безпосередні основні обов`язки позивача відповідно до укладеного трудового договору, з огляду на те, що позивач безпосередньо не обслуговував грошові кошти та цінності, такі операції не становили основний зміст його трудових обов`язків. Також судом не встановлено фактів укладення позивачем договорів про повну матеріальну відповідальність, оскільки такі можна укладати тільки з тими працівниками, які займають посади або виконують роботи, передбачені відповідними нормативно-правовими актами.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року стягнуто з ТОВ «Храніпекс» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 4000 грн.

Місцевий суд дійшов висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у зв`язку із тим, що під час розгляду справи не вирішив питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн, які належним чином підтверджені.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року апеляційні скарги ТОВ «Храніпекс» задоволено. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 серпня 2020 року та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення позивача на підставі положень пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри, відповідає положенням трудового законодавства, так як ТОВ «Храніпекс» встановлено втрату товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується належними та допустимими доказами і позивачем цей факт не спростовано.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, у якій просить скасувати зазначену постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не доведено належними доказами вини позивача у вчиненні дій, які спричинити нестачу матеріальних цінностей, а апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У січні 2022 року ТОВ «Храніпекс» звернулося засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Зазначає, що посилання відповідача на те, що інвентаризація товарно-матеріальних цінностей була проведена з порушеннями не відповідає дійсності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 450/3836/19 з Пустомитівського районного суду Львівської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що згідно із наказом № К-20 від 12 жовтня 2015 року позивач прийнятий на посаду менеджеру зі збуту в ТОВ «Храніпекс» з 13 жовтня 2015 року з випробувальним терміном 3 місяці.

14 грудня 2018 року між сторонами укладено безстроковий трудовий договір № 3, відповідно до умов якого визначено нове місце роботи позивача в ТОВ «Храніпекс» на посаді менеджера зі збуту, нове місце праці - місто Вінниця.

Відповідно до наказу № 02/10-Н від 02 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера зі збуту ТОВ «Храніпекс», з 02 жовтня 2019 року, на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довіри до нього.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, ця норма не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 23 грудня 2015 у справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16.

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Виходячи з положень статті 135-1 КЗпП України обслуговування матеріальних цінностей передбачає здійснення певними працівниками підприємства, установи, організації дій, пов`язаних зі зберіганням, обробкою, продажем (відпусканням), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Судом установлено, що відповідно до пунктів 13, 16, 20, 23, 27 Розділу ІІ Посадової інструкції менеджера із збуту, з якою під підпис ознайомлений позивач, останній спільно з комірниками може брати участь у прийманні продукції від постачальника на склад, розробці умов її пакування, зберігання і транспортування; бере участь у здаванні-прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплектності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи; у разі повернення покупцем приймає під звіт продукцію (товар) по товарній накладній із зазначенням кількості повернутої продукції (товару), вживає заходів щодо заміни продукції, яку повернув покупець, її реалізації чи перероблення. Отриману під звіт продукцію (товар) менеджер зобов`язаний повернути на склад підприємства; виїжджає у відрядження за наказом керівника, після закінчення відрядження повертається в офіс та надає фінансовий звіт керівнику підприємства; утримує своє робоче місце, автомобіль та передані йому у користування товарно-матеріальні цінності у робочому стані, в чистоті та в порядку. На першу вимогу керівника повертає передані йому товарно-матеріальні цінності у робочому стані. У випадку відмови повернути передані йому товарно-матеріальні цінності підприємство стягує з працівника їх вартість та звільняє працівника на підставі втрати довіри - пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

01 квітня 2019 року між сторонами був укладений договір про матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності.

На підставі вказаного договору позивачу 08 квітня 2019 року, на підставі акта приймання-передачі матеріальних цінностей передано: ноутбук, пристрій спостереження за авто, смартфон, планшет, валізу для зразків, а також автомобіль марки «Шкода».

22 липня 2019 року відповідачем складено акт недостачі товарно-матеріальних цінностей, за яким виявлено недостачу ноутбука, смартфона, планшета та валізи для зразків, які були передані позивачу за актом приймання-передачі від 08 квітня 2019 року.

Також суд установив, що комісією відповідача 30 вересня 2019 року складено акт інвентаризації № 1, за яким встановлено факт неповернення позивачем на склад підприємства товару, а саме крайки АБС біла 101027 20х0,45 мм у кількості 55 000 м, яка була отримана ним від ТОВ «Сансервіс» на підставі накладної № 97 від 02 жовтня 2018 року.

Аналіз вищевказаної посадової інструкції та договору про матеріальну відповідальність свідчать про те, що ОСОБА_1 , працюючи менеджером зі збуту в ТОВ «Храніпекс», за своїми трудовими обов`язками здійснював прийом, збереження та розподіл товарно-матеріальних цінностей, виконання ним вказаних дій носило відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цих цінностей.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосував норми матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 безпосередньо обслуговував товарні цінності, здійснював їх прийом, зберіганні і розподіл, дійшов обгрунтованого висновку про те, що його звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, у зв`язку із втратою довір`я відповідає положенням трудового законодавства, так як ТОВ «Храніпекс» встановлено втрату товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун