ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/29649/20

Провадження № 22-ц/4820/12/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2021 року (суддя Карплюк О. І.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - АТ «СК «ПЗУ Україна»), звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначало, що 22 лютого 2017 року між ним і ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу № АМ.112226 відносно автомобіля марки «Renault» реєстраційний номер НОМЕР_1 . 14 жовтня 2017 року у місті Хмельницькому по вулиці Львівське шосе сталася ДТП за участю транспортних засобів марки «Renault» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 і марки «ВАЗ 2107» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2018 року відповідач визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 і частиною 1 статті 130 КпАП України. АТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило ОСОБА_2 за договором добровільного страхування страхове відшкодування в розмірі 35679,71 грн.

Зазначену суму позивач просив стягнути з ОСОБА_1 у порядку регресу.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2021 року в позові відмовлено.

АТ «СК «ПЗУ Україна», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Суд неправильно застосував норми статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і не врахував те, що у страховика винної у ДТП особи не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 цього Закону, що підтверджено листом Акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» від 27 серпня 2019 року. Рішення суду позбавило товариство можливості отримати відшкодування за рахунок винної особи, обмежило право на звернення з позовом до такої особи та звільнило винуватця ДТП від відповідальності.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки «Renault Captur» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 16).

22 липня 2017 року ОСОБА_2 уклав з АТ «СК «ПЗУ Україна» договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 112226, відповідно до умов якого застраховано транспортний засіб марки «Renault Captur» реєстраційний номер НОМЕР_1 , страхова сума 512920 грн, страхова премія 28826,10 грн (а.с. 9-11).

Відповідно до заяви про настання страхового випадку від 17.10.2017 ОСОБА_2 повідомив про ДТП, яка сталася 14 жовтня 2017 року по вулиці Львівське шосе у місті Хмельницькому за участі належного йому автомобіля та автомобіля марки «ВАЗ 2107» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 (а.с. 12-15).

Згідно з полісом № АК6595529 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована АТ «СК «ВУСО», забезпечений транспортний засіб марки «ВАЗ 2107» реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 39).

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 130 та статтею 124 КпАП України. Провадження у справі закрито зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 18).

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № PZU/187365/17 від 01.11.2017 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Renault Captur» реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 40577,68 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, складає 32858,48 грн (а.с. 19-34).

За змістом страхового акта № UA030/L01/01 від 10.11.2017 вирішено провести виплату потерпілому відшкодування збитків на підставі умов договору страхування в розмірі 35679,71 грн (а.с. 37).

АТ «СК «ПЗУ Україна» перерахувало ТОВ «Торговий дім «Євромоторс» 35679,71 грн на відновлювальний ремонт автомобіля марки «Renault Captur» реєстраційний номер НОМЕР_1 , власник ОСОБА_2 (а.с. 38 на звороті).

На звернення АТ «СК «ПЗУ Україна» АТ «СК «ВУСО» відмовило у задоволенні претензії про виплату сплаченого страхового відшкодування у сумі 35679,71 грн у зв`язку з пропуском річного строку для заявлення вимоги про виплату відповідно до п.п. 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) (а.с. 41, 43).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмову в позові суд мотивував тим, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування, розмір якого не перевищує ліміт відповідальності страховика, на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові внески, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі статтями 28, 29 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (п.п. 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV ).

Згідно зі статтею 993 ЦК України і статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Установивши, що позивач не звертався до суду з позовом до АТ «Страхова компанія «ВУСО» (страховик цивільно-правової відповідальності винуватця ДТП) про стягнення страхового відшкодування, виплаченого за договором майнового страхування, розмір якого не перевищує ліміт відповідальності страховика, суд обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в позові.

Разом з тим, зайвим є посилання в рішенні суду на статтю 1191 ЦК України, якою передбачено право особи, яка відшкодувала завдану іншою особою шкоду, зворотної вимоги (регресу) до винної особи, як на правову підставу відмови в позові.

Відповідно до пункту 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є суброгацією.

Проте це не призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що у страховика винної у ДТП особи не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування відповідно до пункту 37.1.4. статті 37 цього Закону, не заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

На підставі пункту 22.1. статті 22 Закону № 1961 IV у разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пункт 37.1.4. пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідки пропуску річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентної виплати.

Проте ні Закон № 1961-IV, ні ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову, як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

При відмові страховика у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку потерпіла особа або страхова компанія, яка виплатила страхове відшкодування за договором майнового страхування, має право на пред`явлення вимоги до страховика винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

Частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17, який апеляційний суд враховує при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду у справі позбавило товариство можливості отримати відшкодування за рахунок винної особи, обмежило право на звернення з позовом до такої особи та звільнило винуватця ДТП від цивільно-правової відповідальності не ґрунтуються на законі.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення в справі, що розглядається за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 березня 2022 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта