Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 1005/7141/2012

провадження № 61-19904св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані»,

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Дмитра Юрійовича на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року у складі судді Семенюти О. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Файненс Компані» (далі - ТОВ «Файненс Компані») звернулося до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 1005/7141/2012 було частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернуто стягнення на земельну ділянку площею 2,6900 га, кадастровий номер :03:001:0007, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф в розмірі 2 737 304,15 доларів США, що еквівалентно 21 877 903,43 грн. На виконання вказаного рішення суду 21 червня 2013 року було видано виконавчий лист № 2/1005/1939/2012, а постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Валявського О. А. від 12 серпня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 39308126. Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Сведбанк» від 29 квітня 2013 року назву цього товариства було змінено на Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»). В подальшому ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі № 1005/7141/2012 було замінено стягувача ПАТ «Омега Банк» його правонаступником - ТОВ «Файненс Компані» у виконавчому провадженні. На його запит листом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126 було повідомлено, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Державний виконавець) Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року виконавчий документ у виконавчому провадженні № 39308126 було повернуто стягувачу. Зазначена постанова є протиправною та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що Державний виконавець неправильно застосував норми Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Закону України «Про виконавче провадження» та помилково вважав, що землі з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не можуть бути відчужені. Строк для звернення до суду зі скаргою на вказану постанову Державного виконавця було пропущено з поважних причини, так як після укладення договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 pоку № 1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. І., ПАТ «Омега Банк» не передало ТОВ «Файненс Компані» жодних документів щодо виконавчого провадження № 39308126, а про існування оскаржуваної постанови воно дізналося лише з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126. Враховуючи викладене, ТОВ «Файненс Компані» просило: поновити йому строк на звернення зі скаргою на постанову Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 39308126 про повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012; визнати незаконною та скасувати постанову Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 39308126 про повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження № 39308126 та продовжити дії щодо виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2013 року у справі № 1005/7141/2012 за виконавчим листом № 2/1005/1939/2012.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року поновлено ТОВ «Файненс Компані» строк на звернення зі скаргою на постанову Державного виконавця від 07 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 39308126. Задоволено скаргу ТОВ «Файненс Компані». Визнано незаконною та скасовано постанову Державного виконавця від 07 квітня 2017 року про повернення ПАТ «Омега Банк» виконавчого листа № 2/1005/1939/2012, виданого 21 червня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про звернення стягнення на земельну ділянку площею 2,6900 га, кадастровий номер :03:001:0007, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф в розмірі 2 737 304,15 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно грошовим коштам в розмірі 21 877 903,43 грн. Зобов`язано Державного виконавця відновити виконавче провадження № 39308126 з виконання вказаного виконавчого листа № 2/1005/1939/2012, виданого 21 червня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що після укладення договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 року № 1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. І., ПАТ «Омега Банк» не передало ТОВ «Файненс Компані» жодних документів щодо виконавчого провадження № 39308126. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі № 1005/7141/2012 було задоволено заяву ТОВ «Файненс Компані» про заміну сторони виконавчого провадження, замінено стягувача ПАТ «Омега Банк» його правонаступником - ТОВ «Файненс Компані». Лише після заміни сторони у вказаному виконавчому провадженні з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126 ТОВ «Файненс Компані» дізналося про існування оскаржуваної постанови. Тому ТОВ «Файненс Компані» з поважних причин пропустило строк для звернення до суду зі скаргою на постанову Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року, і цей строк підлягає поновленню. Підставою для повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012 Державний виконавець Медведєв О. В. зазначив пункт 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» та виходив з того, що згідно з виконавчим документом необхідно звернути стягнення на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», купівля-продаж якої заборонено розділом X «Перехідні положення» ЗК України. При цьому за пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови, будь-яке відчуження земельних ділянок з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» не допускалося, лише в тому випадку, якщо такі земельні ділянки були виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства. Представник заявника стверджував, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, належна ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 травня 2006 року серії ЯГ № 215941, виданого Бориспільським районним відділом земельних ресурсів Київської області, на яку рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2021 року у справі № 1005/7141/2012 було звернуто стягнення, ніколи не була виділена в натурі (на місцевості) в результаті реалізації прав власником земельної (частки) паю. Будь-яких доказів, які б спростовували вищенаведене, суду не надано. Таким чином, Державний виконавець неправильно розтлумачив норми ЗК України та безпідставно прийняв 07 квітня 2017 року постанову про повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012 стягувачу, а отже, не виконав своїх обов`язків, покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження», чим перешкодив у реалізації прав та інтересів позивача (стягувача) у справі № 1005/7141/2012.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Д. Ю. залишено без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

08 грудня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Овсій Д. Ю. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ТОВ «Файненс Компані».

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_2 - адвокат Овсій Д. Ю. зазначив, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно поновив ТОВ «Файненс Компані» строк на звернення зі скаргою, не звернув уваги на те, що оскаржувана постанова Державного виконавця була прийнята 07 квітня 2017 року і не оскаржувалася первісним кредитором - ПАТ «Омега Банк». За наслідками проведення відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 18 лютого 2019 року № UА-ЕА-2019-02-12-000004-b, 07 березня 2019 року між ПАТ «Омега Банк» як продавцем та ТОВ «Файненс Компані» як покупцем було укладено договір № 1 про відступлення права вимоги та договір № 2 купівлі-продажу майнових прав, на підставі яких ТОВ «Файненс Компані» набуло право вимоги за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф та іпотечним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф/ІП-2. Тому ТОВ «Файненс Компані» ще у 2019 році могло звернутися з відповідним запитом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та дізнатися про існування постанови Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 39308126 про повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012. Будь-яких причин, які б заважали заявнику звернутися із скаргою на вказану постанову Державного виконавця в період з 07 березня 2019 року по червень 2021 року, у скарзі не наведено. Крім того, висновки суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 листопада 2021 року у справі № 908/3994/14, в якій зазначено, що норми процесуального права не передбачають повноважень суду на скасування рішень органів державної виконавчої служби/приватних виконавців.

У січні 2022 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому погодився з доводами представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Д. Ю. щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ТОВ «Файненс Компані».

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області та зупинено виконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року в частині зобов`язання Державного виконавця відновити виконавче провадження № 39308126 з виконання виконавчого листа № 2/1005/1939/2012, виданого 21 червня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області, про звернення стягнення на земельну ділянку площею 2,6900 га, кадастровий номер :03:001:0007, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області, шляхом продажу цього об`єкта нерухомого майна на прилюдних торгах в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф в розмірі 2 737 304,15 доларів США, що еквівалентно грошовим коштам в розмірі 21 877 903,43 грн.

28 грудня 2021 року справа № 1005/7141/2012 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 27 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 1005/7141/2012 було частково задоволено позов ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 31 січня 2008 року № 1095-Ф/ІП-2, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., зареєстрованим в реєстрі за № 767, а саме - належну ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,6900 га, кадастровий номер :03:001:0007, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Іванківської сільської ради Бориспільського району Київської області. За рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено грошові вимоги ПАТ «Сведбанк» за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф в сумі 2 737 304,15 доларів США, що еквівалентно 21 877 903,43 грн. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною продажу 261 186,09 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 31 січня 2008 року еквівалентно 1 318 898,76 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Сведбанк» 3 219 грн судового збору.

Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Сведбанк» від 29 квітня 2013 року назву цього товариства було змінено на ПАТ «Омега Банк».

На виконання вищевказаного рішення суду 21 червня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист № 2/1005/1939/2012, а постановою Державного виконавця Валявського О. А. від 12 серпня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 39308126.

07 березня 2019 між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Файненс Компані» було укладено договір відступлення прав вимоги № 1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 714. Згідно з додатками № 1 та № 2 до цього договору банк передав новому кредитору право вимоги за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк», а також за іпотечним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф/ІП-2, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк».

В подальшому ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 травня 2021 року у справі № 1005/7141/2012 було замінено стягувача ПАТ «Омега Банк» його правонаступником - ТОВ «Файненс Компані» у виконавчому провадженні.

На запит ТОВ «Файненс Компані» листом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126 було повідомлено, що постановою Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року виконавчий документ у виконавчому провадженні № 39308126 було повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення.

Також судами встановлено, що строк для звернення до суду зі скаргою на постанову Державного виконавця Медведєва О. В. від 07 квітня 2017 року про повернення виконавчого документа стягувачу було пропущено з поважних причини, так як після укладення договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 pоку № 1 ПАТ «Омега Банк» не передало ТОВ «Файненс Компані» жодних документів щодо виконавчого провадження № 39308126, а про існування оскаржуваної постанови заявник дізнався лише з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (пункт 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до пункту «а» частини першої, частини другої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Десятиденний строк для оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця встановлений також статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 122 ЦПК України передбачено, що строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 123 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Перебіг строку, закінчення якого пов`язане з подією, яка повинна неминуче настати, закінчується наступного дня після настання події.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» частини першої статті 449 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 143/950/19 (провадження № 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року у справі № 501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

В постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи скаргу ТОВ «Файненс Компані», а також визнаючи незаконною та скасовуючи постанову Державного виконавця від 07 квітня 2017 року про повернення ПАТ «Омега Банк» виконавчого листа № 2/1005/1939/2012, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що Державний виконавець неправильно розтлумачив норми ЗК України та безпідставно прийняв оскаржувану постанову. Оскільки про існування зазначеної постанови ТОВ «Файненс Компані» дізналося після заміни сторони (стягувача) у вказаному виконавчому провадженні з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126, то воно з поважних причини пропустило строк для звернення до суду зі скаргою і цей строк підлягає поновленню.

Наведені висновки судів попередніх інстанцій зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 листопада 2021 року у справі № 908/3994/14, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що відповідно до статті 343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Відповідно до положень наведеної норми процесуального права за результатами розгляду скарги господарський суд постановляє ухвалу, в якій або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність виконавця неправомірними, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. Отже, норми процесуального права не передбачають повноважень суду на скасування рішень органів державної виконавчої служби/приватних виконавців.

Вищевказаний правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду є релевантним до спірних правовідносин в цій справі, так як стосується питання застосування положень статті 343 Господарського процесуального кодексу України, які є аналогічними положенням статті 451 ЦПК України.

За таких обставин доводи заявника про те, що висновки судів попередніх інстанцій про визнання незаконною та скасування оскаржуваної постанови Державного виконавця суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 листопада 2021 року у справі № 908/3994/14, є обґрунтованими.

Крім того, в письмових поясненнях, наданих в суді першої інстанції, а також в апеляційній скарзі на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Овсій Д. Ю. посилався на те, що ТОВ «Файненс Компані» пропустило строк на звернення зі скаргою, так як оскаржувана постанова Державного виконавця була прийнята 07 квітня 2017 року, не оскаржувалася первісним кредитором - ПАТ «Омега Банк», і заявник міг дізнатися про існування цієї постанови у 2019 році після укладення договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 pоку № 1. При цьому ТОВ «Файненс Компані» не навело будь-яких причин, які б перешкоджали йому звернутися до суду зі скаргою на вказану постанову Державного виконавця в період з 07 березня 2019 року по червень 2021 року.

Відхиляючи доводи представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Д. Ю., суди попередніх інстанцій виходили з того, що заміна стягувача у виконавчому провадженні № 39308126 відбулася на підставі ухвали суду лише 13 травня 2021 року, і стягувачу стало відомо про повернення виконавчого документа з листа Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 червня 2021 року № 20.1/В-7/39308126, а до суду зі скаргою стягувач звернувся 07 червня 2021 року. Однак при цьому суди не спростували вищенаведених аргументів представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Д. Ю. про те, що постанова Державного виконавця від 07 квітня 2017 року не оскаржувалася первісним кредитором - ПАТ «Омега Банк», а також про те, що ТОВ «Файненс Компані» могло дізнатися про існування вказаної постанови Державного виконавця після укладення договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 pоку № 1.

Вирішуючи питання про поновлення процесуального строку на оскарження постанови державного виконавця, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника, який послідовно вживав дії з оскарження дій, бездіяльності та рішень державних виконавців, особливості правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ.

Пропорційність є однією зі складових верховенства права. Цей принцип спрямований на встановлення розумного балансу між необхідними у демократичному суспільстві випадками обмеження прав людини і легітимною метою такого обмеження.

Перевіряючи причини пропущення процесуального строку на оскарження дій, бездіяльності чи рішень державного виконавця, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний з принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком.

Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наявним у справі доказам та фактичним обставинам, та дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для поновлення відповідного процесуального строку.

У питанні поновлення процесуального строку необхідно враховувати баланс інтересів стягувача і боржника, вирішити питання, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права.

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 лютого 2021 року у справі № 2-118/2001 (провадження № 61-18045ав20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 127/2-200/2004 (провадження № 61-16384св19).

У справі, яка переглядається, оскаржувана постанова Державного виконавця була прийнята 07 квітня 2017 року. Цією постановою було повернуто виконавчий лист № 2/1005/1939/2012 стягувачу ПАТ «Омега Банк», а не ТОВ «Файненс Компані», яке лише на підставі договору відступлення прав вимоги від 07 березня 2019 pоку № 1 набуло прав вимоги за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Сведбанк», а також за іпотечним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф/ІП-2, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк». Тому для правильного вирішення цієї справи судам попередніх інстанцій необхідно було з`ясувати, чи отримував первісний кредитор - ПАТ «Омега Банк» постанову Державного виконавця від 07 квітня 2017 року у виконавчому провадженні № 39308126 про повернення виконавчого листа № 2/1005/1939/2012, коли він міг дізнатися про її існування, а також, залежно від встановлених обставин справи, - зробити висновки щодо наявності чи відсутності поважних причин пропуску та підстав для поновлення строку подання скарги ТОВ «Файненс Компані».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди попередніх інстанцій не виклали в судових рішеннях в достатній мірі мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів судами не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо пояснень ТОВ «Файненс Компані» на касаційну скаргу.

21 лютого 2022 року ТОВ «Файненс Компані» подало до Верховного Суду письмові пояснення, в яких просило залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Д. Ю. без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Пояснення обґрунтовані тим, що ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 1005/7134/2012 за скаргою ТОВ «Файненс Компані», заінтересовані особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на постанови про закінчення виконавчих проваджень, було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року.

Зазначені доводи ТОВ «Файненс Компані» не заслуговують на увагу з таких підстав.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В письмових поясненнях ТОВ «Файненс Компані» не навело висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а за правилами вищенаведеної норми процесуального права висновки, зроблені в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 1005/7134/2012, не є обов`язковими для врахування судом при розгляді іншої справи.

Крім того, з вищевказаної ухвали Верховного Суду вбачається, що у справі № 1005/7134/2012 судами було встановлено, що під час здійснення процедури ліквідації ПАТ «Омега Банк» Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 січня 2019 року № 82 про затвердження умов продажу активів ПАТ «Омега Банк» та Акціонерного товариства «Дельта Банк», у тому числі права вимоги за кредитним договором від 31 січня 2008 року № 1095-Ф, укладеним між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариствам «Сведбанк Інвест», і за іншими договорами, які були укладені на забезпечення цього кредитного договору. За результатами аукціону від 18 лютого 2019 року сформовано протокол електронного аукціону UA-EA-2019-02-12-000004-b, переможцем аукціону було визнано ТОВ «Файненс Компані».

Тобто оскаржувана у справі № 1005/7134/2012 постанова Державного виконавця від 26 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 39308627 була прийнята після проведення відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронного аукціону від 18 лютого 2019 року № UА-ЕА-2019-02-12-000004-b, за результатами яких 07 березня 2019 року між ПАТ «Омега Банк» як продавцем та ТОВ «Файненс Компані» було укладено договір відступлення прав вимоги № 1.

За змістом ухвали від 14 лютого 2022 року у справі № 1005/7134/2012 Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про поновлення ТОВ «Файненс Компані» строку на звернення до суду зі скаргою на постанову Державного виконавця від 26 жовтня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 39308627, так як ТОВ «Файненс Компані» набуло прав стягувача на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду від 15 липня 2021 року, копію цієї ухвали отримало лише 30 липня 2021 року, і вирішення питання за вказаним виконавчим провадженням було ускладнено рядом залучених учасників (кредиторів), правомірність набуття прав якими була предметом судового розгляду, що певним чином ускладнювало реалізацію прав правомочного кредитора ТОВ «Файненс Компані».

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданій ухвалі Верховного Суду, на яку послалося ТОВ «Файненс Компані» в письмових поясненнях на касаційну скаргу, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 1005/7134/2012.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овсія Дмитра Юрійовича задовольнити частково.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук