Справа №705/5187/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

при секретарі судового засідання Романовій О.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача Скоробрехи Ю.С.

Білана О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу фахової передвищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради» про скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в обґрунтування зазначивши, що вона 04.08.2009 року прийнята на постійне місце роботи - зарахована штатним викладачем клінічних дисциплін Уманського медичного коледжу, що в подальшому перейменовано в Комунальний заклад фахової перед вищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради» (КЗФПО «Уманський медичний фаховий коледж»).

Згідно рішення атестаційної комісії коледжу, нею була підвищена кваліфікація і вона набула статусу «спеціаліст Вищої категорії», про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Однак, згідно наказу КЗФПО «Уманський медичний фаховий коледж» від 08.11.2021 року її відсторонено від роботи з 09.11.2021 року без збереження заробітної плати до дати надання документів, які підтверджують проведення щеплення проти COVID-19 або до дати закінчення карантину, встановленого постановою КМУ № 1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короно вірусом SARS-CoV-2.

Вважає вказаний наказ таким, що порушує її конституційні права, як громадянина України, оскільки цим наказом її позбавлено здійснювати своє право на працю в частині можливості заробляти собі на життя на роботі викладача коледжу, від якої її відсторонено без збереження заробітної плати.

На її думку, відсторонення людини від роботи, що позбавляє людину можливості заробляти собі на життя, є прямим порушенням ст. 43 Конституції України.

Будучи відстороненою від роботи та не маючи права працювати, але перебуваючи на посаді викладача на разі вона не має правових підстав стати на облік до центру зайнятості та отримувати допомогу по безробіттю чи будь-які інші соціальні виплати, чим приречена на голодне існування. Що вказує на очевидну протиправність оскаржуваного наказу про відсторонення її від роботи та істотне порушення.

Також на її думку, оскаржуваний наказ прямо суперечить забороні дискримінації, передбаченої статтею 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до ст. 46 КЗпП України чітко визначені підстави для законного відсторонення працівника від роботи і ці підстави не підлягають вільному тлумаченню.

У наказі наявне посилання на наказ МОЗ України, щодо визначення переліку професій, які підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, що вона вважає незаконним, оскільки перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, затверджується лише постановами КМУ, а вищевказаний наказ, на її думку, суперечить вимогам ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Зазначена стаття містить вичерпний переліку хвороб щодо яких є обов`язковими щеплення і щеплення проти COVID-19 не входить до обов`язкового переліку, тому зобов`язання робити таке щеплення суперечить вимозі ст. 12 Закону, а тим більше відсторонення від роботи на цій підставі є необґрунтованим.

Конституційним Судом України було прийнято рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду, яким визначено, що встановлення обмежень так званого карантину підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

У відповідності до ст. 23 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі, якщо особа є бактерієносієм і робота якої пов`язана з обслуговуванням населення, така особа відсторонюється від роботи з виплатою допомоги, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а відповідачем, при винесенні оскаржуваного наказу, не надано жодних доказів щодо наявності у неї статусу бактеріоносія та небезпеки для оточуючих.

Єдиним можливим вирішенням питання щодо відновлення її на роботі є судовий.

Оскільки вважає, що від роботи без збереження заробітної плати її відсторонили безпідставно, вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу фахової передвищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради» від 08.11.2021 року № 71 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнути з Комунального закладу фахової перед вищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В частині стягнення заробітної плати за один місяць допустити рішення до негайного виконання.

Стягнути з відповідача на її користь документально підтверджені судові витрати.

Після відкриття провадження у справі на адресу суду надійшов відзив відповідача, у якому зазначають, що позовні вимоги не визнають та просять суд відмовити задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 11 жовтня 2021 року відповідачем у відповідності до Постанов КМУ, наказів МОЗ та Розпоряджень державних органів влади, було видано наказ № 18 «Про обов`язкові профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби «COVID-19», у якому, зокрема, пропонувалося всім працівникам освітньої установи надати копії документів, що підтверджують вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби «COVID-19», а тим, хто на час видачі наказу не пройшов вакцинації, запропоновано в строк до 08 листопада 2021 року пройти вакцинацію і надати підтверджуючі документи, в разі невиконання вказаного наказу особи, що надали відповідних документів будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати.

Позивач відмовилася знайомитися із вказаним наказом та відповідно ставити свій підпис про ознайомлення, у зв`язку з чим 11.10.2021 року було складено акт.

08.11.2021 року відповідачем видано наказ про те, що у разі невиконання позивачем наказу від 11.10.2021 року, останню з 09.11.2021 року буде відсторонено від роботи. З цим наказом позивач також відмовилася знайомитися особисто, але їй наказ було зачитано, про що також складено акт. Крім того, 09.11.2021 року на адресу позивача відповідачем направлено лист із роз`ясненням положень чинного законодавства щодо обов`язкової вакцинації від CОVID-19, а також запропоновано надати довідку про протипоказання вакцинації та ще раз роз`яснено, що у разі невиконання цих умов її буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. Видача наказу про відсторонення позивача від роботи здійснювалося на підставі вимог чинного законодавства, правових актів прийнятих на законних підставах, ніким не оскаржуваних та діючих на цей час, а отже обов`язкові до виконання.

Оскільки позивач ОСОБА_1 відмовилася від проходження вакцинації, не надала відповідачу відповідної довідки про те, що вакцинація їй протипоказана, вона була попереджена про наслідки невиконання вказаних умов, тому і було прийнято рішення про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати. Керівництво закладу змушено було застосувати цей захід, оскільки він прямо передбачений на рівні законодавства, відповідно до вимог ст. 19 Конституції України.

На адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій підтримує свої позовні вимоги. Вважає, що незаконність оскаржуваного наказу прямо слідує з положень статті 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є обов`язковою для застосування до цих правовідносин згідно зі ст. 17 Закону України № 3477-ІV.

Вказує, що відповідач у відзиві на її позовну заяву, посилається на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 не оскаржуються, а тому є чинним і відповідач діяв в рамках відповідних підзаконних актів, а вона, нібито порушує вимоги ст. 139 КЗпП України та ст. 54 Закону України «Про освіту». Вона ж трудову дисципліну не порушує, як і вимоги законів України, які мають вищу юридичну силу над підзаконними актами.

На її думку, у відповідності до вимог чинного законодавства та з урахуванням позиції Конституційного Суду України, діюча Постанова КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 року № 1096 про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню. Наказ МОЗ України № 2153 є незаконним і його виконання як закладами, установами, так і громадянами України порушує положення Конституції України.

Відповідачем не надано доказів того, що ними при її відстороненні від роботи, у зв`язку з відсутністю щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Вважає, що наказ про відсторонення її від роботи було винесено у порушення вимог чинного законодавства, оскільки вважає, що вакцинація від COVID-19 не є загальнообов`язковою для усіх категорій громадян і посилання відповідача на обов`язковість такого щеплення не врегульована чинним законодавством. Обов`язкове щеплення має проводитися у відповідності календаря профілактичних щеплень, який є нормативно-правовим актом і у якому відсутня інформація щодо обов`язкового щеплення від COVID-19. В Україні рішення про епідемію вказаного захворювання відсутнє, підзаконні акти на підставі яких приймаються рішення про відсторонення від роботи порушують конституційні права громадян, що було підтверджено рішенням КСУ від 28 серпня 2020 року. Вона належним чином виконувала свої посадові обов`язки, тому підстав для її відсторонення від роботи не вбачає, тим більше без збереження заробітної плати, чим порушено її право на працю, і на життя та нормальне існування в цілому, з урахуванням, що підзаконні акти, на підставі яких відповідачем було прийнято таке рішення та винесено оскаржуваний наказ, є незаконними. Оскільки було порушено її конституційні права, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали позицію, викладену у відзиві, направленому на адресу суду, просили суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач була відсторонена від роботи у відповідності до вимог чинного законодавства, була попереджена належним чином про наслідки її відмови від обов`язкової вакцинації. Тому просять суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 04.08.2009 року зарахована на посаду штатного викладача клінічних дисциплін Уманського медичного коледжу.

У відповідності до наказу № 71 від 08.11.2021 року в.о. директора Комунального закладу фахової перед вищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради», у зв`язку із відсутністю щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, непідтвредженням абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень та на виконання статті 46 Кодексу законів про працю України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 року № 1645-ІІІ, Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153, ОСОБА_1 , голову циклової комісії, викладача коледжу, відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 09 листопада 2021 року до дати надання документів, які підтверджують проведення щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, або дати закінчення карантину, встановленого постановою КМУ від 09.12.2000 року № 1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Згідно із ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Положеннями частини 1 статті 46 Кодексу законів про працю України передбачено перелік підстав відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом, серед яких зокрема й в інших випадках, передбачених законодавством.

При визначенні поняття «законодавство» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Отже за змістом вказаної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника як у конкретних випадках, прямо зазначених у статті, так і в інших випадках, які передбачені певним нормативним документом (правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18)).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наразі, наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)

Таким чином, у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Отже, при вирішення питання обов`язковості вакцинування для працівників, зазначених у переліку, визначеному наказом МОЗ № 2153, слід враховувати, що його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Позивач ОСОБА_1 ні роботодавцю, ні суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування, або довідку про те, що вона вже вакцинована.

Суд враховує, що відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства, а саме у відповідних нормативно-правових актах органів державної влади, прийнятих у межах їх повноважень та відповідно до Конституції та законів України.

Так, відповідно до постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП).

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).

Також судом враховується, що в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Однак, на думку суду, такі втручання є цілком припустимими з огляду на наступне.

Так, для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує нате, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, ЄСПЛ зазначив таке:

«306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19):

«Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач не надав підтвердження того, що за станом здоров`я він не може бути щепленим або про те, що профілактичне щеплення ним уже отримано, посилаючись на те, що така інформація є захищеною і не має розголошуватися, тому не вважає це ухиленням чи відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві і не може

Таким чином суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

У відповідності до ч. 2 ст. 235 КЗпП України виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про те, що вимога позивача про визнання протиправним та скасування Наказу № 71 від 08.11.2021 року про відсторонення позивача від роботи задоволенню не підлягає, тому не підлягає до задоволення і вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На підставі вищевикладеного та враховуючи роз`яснення, надані Верховним судом у листі за №3223/0/208-21 від 24.12.2021 «Щодо правового регулювання на національному рівні питання відсторонення працівників у зв`язку з відсутністю у них щеплення від гострої респіраторної хвороби « COVID-19», спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 46, 232, 233 КЗпП України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу фахової передвищої освіти «Уманський медичний фаховий коледж Черкаської обласної ради» про скасування наказу про відсторонення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Черкаського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04.03.2022 року.

Суддя: Р. В. Піньковський