КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/47/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь пеню, інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 470 585,37 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 705,85 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 липня 2013 року між позивачем та відповідачами було укладено договір оренди, за умовами якого позивач прийняв у тимчасове користування для проживання з родиною приватний житловий будинок загальною площею 400 кв. м та присадибну ділянку площею 0,22 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , сплатив відповідачам орендну плату в розмірі 163 930,98 грн, а також вніс на депозит суму коштів в розмірі 327 861,97 грн. 13 серпня 2013 року ОСОБА_1 порушила права ОСОБА_2 на безперешкодне користування нерухомим майном шляхом самовільного входження на територію вказаного будинку без попереднього погодження з орендарем.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі № 757/18578/13-ц стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму депозиту в розмірі 325 148,68 грн. Відповідачі у примусовому порядку обов`язок з повернення присудженої суми депозиту, покладений на них цим рішенням суду, виконали лише у жовтні 2017 року.

Позивач вказав, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке відповідачі не виконали, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору оренди, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє його як стягувача права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення, яке є тривалим правопорушенням. Оскільки сума основного боргу була погашена, але у зв`язку з тим, що на момент виконання зобов`язання були нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних, то на сьогоднішній момент за відповідачами залишається невиконаним зобов`язання стосовно погашення вищевказаних сум.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважав, що наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів на його користь грошової суми у розмірі 470 585,37 грн, яка складається із: пені в сумі 90 690,25 грн за період з 31 липня 2016 року по 31 липня 2017 року; інфляційних втрат в сумі 348 386,94 грн за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року; 3 % річних в сумі 31 508,18 грн за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2020 року позов задоволено.

З урахуванням виправленої ухвалою суду від 28 квітня 2021 року описки стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню, інфляційні втрати та 3 % річних в сумі 470 585,37 грн та судовий збір у розмірі 4 705,85 грн, по 2 352,92 грн з кожної.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами порушено взяті на себе договірні зобов`язання щодо надання позивачу в оренду будинку на встановлений строк, внаслідок чого згідно з частиною другою статті 625 ЦК України останній має право на отримання компенсації за порушення зобов`язання у вигляді пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Остапенка Є.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Аргументація апеляційної скарги зводиться до того, що висновок районного суду про те, що основний борг з відповідачів фактично було стягнуто саме у жовтні 2017 року не грунтується на матеріалах справи, оскільки позивачем не надано ані копії судового рішення про стягнення основної суми боргу, ані документів, підтверджуючих момент примусового виконання зазначеного рішення, що унеможливлює вирахування як строків, за які можна нараховувати інфляційні витрати та 3 % річних, так і строків позовної давності. Нарахування позивачем пені не відповідає вимогам статті 625 ЦК України, адже вказана норма матеріального права взагалі не передбачає стягнення неустойки, а Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на який сторона позивача посилалась у відповіді на відзив, не регулює відносини між фізичними особами. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за вказані позивачем періоди часу пред`явлено з пропуском трирічного строку позовної давності, а додані до позовної заяви розрахунки заявлених сум проведені з помилками та з порушенням вимог закону, тому були прийняті судом першої інстанції до уваги безпідставно. Крім того, висновок суду щодо обґрунтованості позовних вимог з огляду на невиконання відповідачами договірних зобов`язань з надання будинку в оренду є необґрунтованим, оскільки зобов`язання стосовно повернення суми депозиту виникло на підставі відповідного рішення суду.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 укладено договір оренди, предметом якого був приватний житловий будинок загальною площею 400 кв. м та присадибна ділянка площею 0,22 га по АДРЕСА_1 строком до 29 вересня 2013 року зі сплатою орендної плати в розмірі 163 930,99 грн на місяць.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що орендар сплачує орендну плату авансом за весь період оренди, визначений розділом 3 цього договору, в момент підписання договору. Загальна сума орендної плати, котра підлягає сплаті орендарем орендодавцям під час підписання договору становила 327 861,97 грн, що є еквівалентом 30 079,08 євро.

Згідно із пунктом 10.1 договору оренди з метою забезпечення зобов`язань орендаря, передбачених цим договором, орендар, в день підписання цього договору, передає орендодавцям забезпечувальну суму, яка дорівнює сумі орендної плати за два місяці та складає 327 861,97 грн, що є еквівалентом 30 079,08 євро.

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання договору оренди та стягнення коштів у загальному розмірі 491 792,95 грн, з яких: 327 861,97 грн кошти, покладені на депозит, 163 930,98 грн передплата за оренду приміщення та присадибної ділянки за вересень 2013 року. В свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору оренди та стягнення коштів у розмірі 430 250,42 грн.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Судовим розглядом, в тому числі на підставі даних Єдиного державного реєстру судових рішень, які перебувають у відкритому доступі, встановлено та фактично не заперечувалося сторонами, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року у справі № 757/18578/13-ц в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В подальшому справа № 757/18578/13-ц (в деяких рішеннях - № 757/18578/13) неодноразово переглядалась судами апеляційної та касаційної інстанцій і останнім рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 325 148,68 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зі змісту вказаного вище судового рішення вбачається, що апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідачів на користь позивача належить стягнути 325 148,68 грн, тобто суму 327 861,97 грн за вирахуванням суми вартості використаної електроенергії в розмірі 1 949,91 грн та вартості оплати за водопостачання 766,38 грн (327 861,97 грн - 1 949,91 грн - 766,38 грн = 325 148,68 грн).

Наразі ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь пеню, інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 470 585,37 грн, з яких: пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 325 148,00 грн (сума стягнення без копійок) за період з 31 липня 2016 року по 31 липня 2017 року складає 90 690,25 грн; інфляційні нарахування за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 325 148,00 грн за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року складають 348 386,94 грн; 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 325 148,00 грн за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року складають 31 508,18 грн (а.с. 13, 14).

Суд першої інстанції погодився з вказаними розрахунками позивача та стягнув заявлену суму в солідарному порядку з відповідачів, вважаючи, що останніми не були виконанні взяті на себе договірні зобов`язання щодо надання в оренду будинку на встановлений сторонами строк, внаслідок чого у позивача виникло право вимоги на стягнення на його користь пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 31 липня 2016 року по 31 липня 2017 року.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов`язання є неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення правочину неустойка (пеня, штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі статтями 810, 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір найму (оренди) житла є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, договір найму вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору.

Тобто, удоговорі найму (оренди) житла, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того, чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій.

Як свідчать матеріали справи, у договорі оренди, укладеному 30 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , відсутні погодженні умови про встановлення відповідальності наймодавців у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тобто між сторонами відсутня згода щодо таких істотних умов договору як сплата пені наймачу.

Представник позивача, як на підставу стягнення нарахованої пені, посилався у відповіді на відзив на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Утім, такі посилання сторони позивача, які взяті до уваги судом першої інстанції в якості правової підстави для стягнення з відповідачів пені, є помилковими, оскільки за змістом преамбули Закону України № 543/96-ВР від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

З вище наведених підстав колегія суддів приймає до уваги аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідачів на користь позивача суму пені у розмірі 90 690,25 грн, оскільки у даному випадку на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні дані про наявність у сторін статуту суб`єктів підприємницької діяльності, договір укладений ними як фізичними особами, а можливість нарахування пені та її розмір не встановлені укладеним між сторонами договором оренди житла.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 14 ЦПК України у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення від 14 березня 2016 року, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у цій справі є, в тому числі стягнення з відповідачів на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо повернення забезпечувального платежу за договором оренди за мінусом вартості спожитих позивачем комунальних послуг, яке було покладено на боржників рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі № 757/18578/13.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням забезпечувального платежу за договором оренди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Судом встановлено, що починаючи з 15 березня 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 мали грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 , що підтверджується судовим рішенням у справі № 757/18578/13-ц (№ 757/18578/13), це грошове зобов`язання належним чином не виконано боржниками та за доводами позивача сума боргу стягнута у примусовому порядку лише у жовтні 2017 року, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України вони мають відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Отже, у справі, яка переглядається апеляційним судом, положення статті 625 ЦК України судом першої інстанції застосовано неправильно, у зв`язку з чим безпідставно проведено стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання саме за період з 10 травня 2014 року по 31 липня 2017 року.

ОСОБА_2 має право на отримання трьох процентів річних і компенсацію знецінення неповернутих коштів у національній валюті - гривні за час невиконання рішення суду про стягнення суми забезпечувального платежу, яке викликане недобросовісною поведінкою боржників, адже рішення або ухвала апеляційного суду набирали законної сили з моменту їх проголошення (стаття 319 ЦПК України 2004 року).

Водночас, згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить саме особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, з урахуванням підстав позову, встановлених обставин справи та наведеної вище презумпції вини боржників за рішенням суду, відповідачі є такими, що не довели належне виконання зобов`язання в частині сплати присудженої грошової суми забезпечувального платежу за договором оренди.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доказів, які б свідчили, що відповідачі були об`єктивно позбавлені можливості виконати рішення апеляційного суду від 14 березня 2016 року у справі № 757/18578/13, про яке вони достовірно знали, з вини стягувача, виконавчої служби чи інших осіб, не надано і в ході апеляційного перегляду справи в суді апеляційної інстанції не здобуто.

При цьому, наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій повиконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання(добровільного чи примусового), не свідчать про припинення правовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Також колегія суддів відхиляє посилання відповідачів у відзиві на позовну заяву про те, що не підлягає індексації неповернута забезпечувальна сума за договором оренди, визначена в іноземній валюті - євро, оскільки у даному випадку грошове зобов`язання визначене у відповідному судовому рішенні, яке набрало законної сили, та установлене у національній валюті - гривні, тому при обчисленні інфляційних втрат за основу має братися прострочена сума, визначена в судовому рішенні, а не її еквівалент, зазначений у договорі.

Наведене відповідає висновку, висловленому Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) щодо відповідальності за невиконання зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України у разі наявності суми основного боргу у іноземній валюті.

Враховуючи викладене, посилання апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні відповідачем спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

При таких обставинах, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм відповідну правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 14 березня 2016 року, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із солідарним стягненням з відповідачів на користь позивача забезпечувального платежу за договором оренди житла, яке фактично залишилось не виконаним, тому на відповідачів, які прострочили виконання цьогозобов`язання, підлягає покладенню обов`язок відшкодувати позивачуінфляційні втрати та 3% річних.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Встановлено, що у даній справі ОСОБА_2 пред`явив позов про стягнення в солідарному порядку з відповідачів інфляційних втрат та 3 % річних по 31 липня 2017 року, тому період, за який необхідно проводити стягнення заявлених позивачем сум, становитиме з 15 березня 2016 року по 31 липня 2017 року.

У відповідності до рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі № 757/18578/13 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 325 148,68грн.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо стягненнявтрат від інфляції національної валюти - гривні та трьох процентів річних від простроченої суми боргу підлягають частковому задоволенню, а саме:солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 64 574,39 грн інфляційних втрат (325 148грн х індекс інфляції (добуток щомісячних індексів за відповідний період з березня 2016 року по липень 2017 року) / 100 % - 325 148 грн) та 13 447,82 грн трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов`язання (325 148 грн х 3 % х 504 дні / 365 днів).

Такі розрахунки відповідають дійсним обставинам справи та узгоджуються із наведеними нижче формулами, згідно яких розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q> / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100 %, а розрахунок 3 % річних проводитися за формулою: RPS=S*Q*n>V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100 %.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду за період з 15 березня 2016 року по 31 липня 2017 рокубуде становити 78 022,21 грн, які підлягають стягненню солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 як особлива міра відповідальності боржників за прострочення виконання грошового зобов`язання.

При ухвалення нового судового рішення колегія суддів в контексті вимог і заперечень кожної із сторін також враховує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 14-254цс19)).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних у загальному розмірі 470 585,37 грн, суд першої інстанції в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річниху загальному розмірі 78 022,21 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

На підставі викладеного з кожного з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої інстанції, а саме: по 390,11 грн витрат по сплаті судового збору (780,22 грн / 2).

В той же час, оскільки апеляційна скарга одного з відповідачів ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а сума стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за судовим рішенням - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь цього відповідача підлягає стягненню 5 888,45 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального законодавства, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 різницю судових витрат у вигляді сплаченого сторонами судового збору по справі у розмірі 5 498,34 грн (5 888,45 грн - 390,11 грн).

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 325 148,68грн за період з 15 березня 2016 року по 31 липня 2017 рокуу загальному розмірі 78 022,21 грн (сімдесят вісім тисяч двадцять дві гривні 21 копійка).

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 390,11 грн (триста дев`яносто гривень 11 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю сплаченого судового збору у розмірі 5 498,34 грн (п`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім гривень 34 копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній