Дата документу 31.03.2022 Справа № 334/9088/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9088/18 Головуючий у 1 інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/549/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» березня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-інвест» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-інвест» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ТОВ «Авангард-інвест» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 02.07.2018 року ОСОБА_1 був прийнятий у ТОВ «Авангард-інвест» на посаду начальника цеху виробничого відділу і з ним було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. До укладеного договору було підписано акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей.

10.10.2018 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням. У зв`язку з поданням заяви про звільнення наказом від 10.10.2018 року було призначено інвентаризацію, в результаті якої було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 40549,08 грн.

Наказом від 24.10.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з ТОВ «Авангард-інвест» за власним бажанням.

Листом від 09.11.2018 року товариство звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування шкоди, завдану нестачею товарно-матеріальних цінностей, проте шкода у добровільному порядку відшкодована не була.

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на користь товариства матеріальну шкоду, завдану ним під час виконання трудових обов`язків, в розмірі 40549,08 грн. та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Авангард-інвест» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на тривалий розгляд справи, ненадання відповідачем відзиву на позов, безпідставне задоволення клопотань відповідача, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення суду, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з тривалим розглядом справи, що не впливає на законність рішення суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що 02.07.2018 року ОСОБА_1 наказом від 02.07.2018 року №82-к був прийнятий у ТОВ «Авангард-інвест» на посаду начальника цеху виробничого відділу (а.с. 3)

02.07.2018 року ТОВ «Авангард-інвест» в особі генерального директора Твердого О.С. та ОСОБА_1 уклали договір №6/02.07.2018 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 5).

02.07.2018 року між ТОВ «Авангард-інвест» та ОСОБА_1 було підписано:

- акт №1 приймання - передачі товарно-матеріальних цінностей, предметом якого були вироблені товари, а саме деревинне вугілля та брикети, в тому числі фасовані, мішки паперові, які використовувалися для фасування продукції та інші витратні матеріали, які використовувалися в процесі виробництва (а.с. 6-7);

- акт №2 приймання - передачі товарно-матеріальних цінностей, предметом якого були обладнання та засоби виробництва, а також інструменти та інші речі, які використовувалися в процесі виробництва, проте самі по собі не є витратними матеріалами (а.с. 8).

Наказом генерального директора ТОВ «Авангард-інвест» №17-ф від 10.10.2018 року у зв`язку з поданням ОСОБА_1 заяви про звільнення було призначено повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження та визначено інвентаризаційну комісію у складі генерального директора Твердого О.С. (голова комісії) та членів комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

З акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей №1 від 22.10.2018 року вбачається нестача на суму 35 7371,41 грн. та надлишки на суму 8866,33 грн. (а.с. 11-12).

З акту інвентаризації основних засобів №2 від 22.10.2018 року вбачається нестача на суму 15 925 грн. та надлишки на суму 1611 грн. (а.с. 13-14)

На підтвердження розміру завданих збитків позивачем надано довідку №1, відповідно якої сума збитків становить 40 549,08 грн. (а.с. 20-21).

Наказом №117-к від 24.10.2018 року ОСОБА_1 було звільнено за ст.38 КЗпП України на підставі заяви про звільнення за власним бажанням (а.с. 15).

Відповідно до ч. 1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 частини 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 (далі - Постанова) роз`яснено, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти, зокрема, втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Як роз`яснено в абзаці другому пункту 3 Постанови, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними, який майновий стан працівника.

За приписами статі 135-1 КУпАП України, на яку позивач посилався у позові, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, укладання договору про повну матеріальну відповідальність можливе не з будь-яким працівником, а лише з тим, який займає посаду, що дозволяє таке укладання.

Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року, ухваленій у справі № 686/12599/17 зазначив, що, враховуючи відсутність переліку посад, затверджених Кабінетом Міністрів України, є чинною та підлягає застосуванню постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 (далі - постанова Держкомпраці), якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 обіймав посаду начальника цеху виробничого відділу.

Разом з тим судом встановлено, що постановою Держкомпраці передбачено можливість укладання договорів про повну матеріальну відповідальність, зокрема із начальниками цехів та дільниць підприємств торгівлі та їх заступниками (абз.4 розділу 1) та завідуючими виробництвом, начальниками цехів (ділянок) та їх заступниками на підприємствах громадського харчування.

Отже, посада відповідача ОСОБА_1 не входить до переліку посад і робіт працівників, з якими передбачено можливість укладання договорів про повну матеріальну відповідальність.

При цьому суд правильно зазначив у рішенні, що наявність чи відсутність договору про повну матеріальну відповідальність не виключає можливість відшкодування шкоди на загальних підставах.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами частин 1, 2 статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.3 ст.130 КЗпП України за наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Разом з тим, вказана норма не звільняє позивача від обов`язку доведення факту спричинення шкоди та складу цивільного правопорушення.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, для настання матеріальної відповідальності ОСОБА_1 позивач повинен надати докази: заподіяння шкоди саме працівником; наявності протиправної винної поведінки працівника.

Належним доказом розміру завданої шкоди є матеріали інвентаризації, проведеної в порядку, визначеному законодавством.

Порядок проведенні інвентаризації врегульовано Положенням «Про інвентаризацію активів та зобов`язань», яке затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 р. за № 1365/26142 ( далі - Положення №879).

Відповідно до абз.4 п.1 розділу ІІ Положення №879 інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи.

Пунктом 5 Розділу ІІ Положення №879 передбачено, що до початку перевірки фактичної наявності активів: перевіряється справність усіх ваговимірювальних приладів; завершується обробка всіх документів щодо руху активів та формуються останні на момент інвентаризації реєстри прибуткових і видаткових документів або звіти про рух активів; визначаються залишки на дату інвентаризації.

Відповідно до п. 7 Розділу ІІ Положення №879 наявність активів при інвентаризації встановлюється шляхом обов`язкового підрахунку, зважування, обміру. Переважування, обмір, підрахунок проводяться у порядку розміщення активів у приміщенні, де вони зберігаються. Визначення ваги (обсягу) навалочних матеріалів може проводитися на основі обмірів і технічних розрахунків. Акти обмірів і розрахунки додаються до інвентаризаційних описів.

Згідно з п.14 Розділу ІІ Положення №879 інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (із змінами), для первинних документів з урахуванням обов`язкових реквізитів та вимог, передбачених цим Положенням. Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

У п.15 Положення №879 зазначено, що інвентаризаційні описи застосовуються для фіксування наявності, стану та оцінки активів підприємства та тих активів, які належать іншим підприємствам і обліковуються поза балансом. В акті інвентаризації фіксуються наявність готівки, грошових документів, бланки документів суворої звітності, фінансових інвестицій, а також повнота відображення грошових коштів на рахунках у банку (реєстраційних рахунках), дебіторської та кредиторської заборгованостей, зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат і доходів майбутніх періодів, забезпечень (резервів), які створюються відповідно до вимог національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку у державному секторі, міжнародних стандартів та інших актів законодавства.

Судом першої інстанції встановлено чисельні порушення позивачем пунктів 1,5,7,14,15 Положення №879 під час проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, за результатами якої встановлено збитки в розмірі 40 549, 08 грн., зокрема: відсутність голови комісії Твердого О.С. та відповідача ОСОБА_1 під час проведення інвентаризації, а також членів комісії: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час проведення інвентаризації основних засобів.

Протягом всього розгляду справи позивач не надав суду інвентаризаційні описи, що підтверджує надані свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснення про те, що зазначені документи під час проведення інвентаризації взагалі не складалися.

Судом встановлено, що перевірка ваговимірювальних приладів не проводилася, ваговимірювальні прилади взагалі майже не застосовувалися, а особи, які проводили інвентаризацію, не мали відомостей про документальні залишки на момент підрахунку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач не зазначив, якими саме діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 завдано шкоду підприємству шкоду, та не надав доказів порушення відповідачем будь-яких норм закону, правил внутрішнього трудового розпорядку, виробничого процесу тощо, а також наявності вини ОСОБА_1 в спричиненні недостачі.

При цьому судом першої інстанції встановлено та не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 та член інвентаризаційної комісії - ОСОБА_6 виконували одні й ті ж функції на тій самій дільниці, замінюючи один одного.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про не доведення позивачем факту спричинення відповідачем ОСОБА_1 шкоди та складу цивільного правопорушення, а отже, як наслідок - недоведеність позовних вимог.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 376 ЦПК України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду відзив які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Отже, за змістом ч.1 ст.191 ЦПК України надсилання відзиву є правом а не обов`язком відповідача.

Крім того, матеріали справи містять письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 (а.с.112- 115).

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про безпідставне задоволення судом клопотань відповідача, оскільки позивач не вказує, які саме клопотання, на його думку, були необґрунтовано задоволені судом.

Одночасно колегія суддів наголошує, що порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, викладені в частині 3 ст.376 ЦПК України.

Задоволення судом клопотання відповідача та тривалий розгляд справи не є тими підставами, з якими процесуальний закон пов`язує обов`язкове скасування судового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард-інвест» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 31 березня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова