Житомирський апеляційний суд
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого: Павицької Т. М.,

суддів: Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №295/12317/21 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. в м. Коростень,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточненої позовної заяви просив:

- визнати незаконними та протиправними дії працівника Управління патрульної поліції у Житомирській області щодо складення стосовно нього постанови ЕАН №4225468 від 18.05.2021, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди;

- стягнути з Держаної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь грошові кошти в сумі 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, відповідно до постанови Верховного Суду України від 02.12.2015.

В обґрунтування позову зазначив, що він близько 17 год 50 хв рухався 160 кілометром автомобільної дороги М-07 на належному йому на праві приватної власності легковому автомобілі ВАЗ 11183, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вказує, що його було зупинено працівником патрульної поліції та складено стосовно нього постанову ЕАН №4225468 від 18.05.2021 про адміністративне правопорушення. Зазначає, що вказану постанову було ним оскаржено до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області. Вказує, що за результатами розгляду справи №279/2760/21 - 29.07.2021 було винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні його позову. Проте, зазначає, що 25.08.2021 постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі №279/2760/21 рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 липня 2021 року скасовано, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення на нього адміністративного стягнення від 18.05.2021 ЕАН №4225468 та закрито справу про адміністративне праворушення. Стверджує, що складання відносно нього протиправної постанови призвело до того, що з метою захисту свого порушеного права, він був змушений двічі приймати участь у судових засіданнях в Коростенському міськрайонному суді Житомирської області, що спричинило сильне душевне хвилювання. Зазначає, що йому встановлено 3 групу інвалідності, постраждалого від аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, а тому оскарження протиправної постанови ЕАН №4225468 від 18.05.2021 здійснило ще більший негативний вплив на стан його здоров`я, в результаті чого в нього сталося загострення хронічної хвороби. Вказує, що він змушений був проходити курс лікування в КМП «ЦПМСР» КМР з 30.08.2021 по 07.09.2021. Зазначає, що протиправними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює на власний розсуд в 50 000,00 грн та вважав, що ця сума буде достатньою для відновлення його душевної рівноваги. Враховуючи вищевикладене, просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2022 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог п.1 ч.3 ст.265 ЦПК України в описовій частині оскаржуваного рішення суду не зазначив про те, що стан сильного душевного хвилювання сприщив загострення хронічної хвороби і він змушений проходити курс лікування в КМП «ЦПМСР» КМР з 30.08.2021 по 07.09.2021. Вказує, що в порушення вимог п.3 ч.4 ст. 265 ЦПК України в оскаржуваному рішенні суду не було надано жодної оцінки його аргументам щодо завдання йому суттєвих моральних страждань. Вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, а тому виніс помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження у вказаній справі була направлена на електронну адресу ОСОБА_1 , яка зазначена ним особисто в апеляційній скарзі - 30 березня 2022 року. Належність зазначеної електронної пошти ОСОБА_1 підтверджена електронним повідомленням Житомирського апеляційного суду від 18 березня 2022 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 направив до суду апеляційної інстанції клопотання із вказаної ним електронної пошти, підписавши його електронним цифровим підписом. Таким чином, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що зазначена електронна адреса ОСОБА_1 є зареєстрованою в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, а тому направлення ухвали про відкриття апеляційного провадженняна на вказану ОСОБА_1 електронну адресу у розумінні ст. 128 ЦПК України є належним повідомлення про розгляд справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 18 травня 2021 року відносно ОСОБА_1 винесена постанова ЕАН №4225468 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн за вчинення правопорушення, передбачено ст.121 ч.5 КУпАП., а саме: керування транспортним засобом, який обладнаний засобами пасивної безпеки, при цьому не був пристебнутий ременем безпеки під час руху транспортного засобу, чим порушив п.2.3в ПДР.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 липня 2021 року у справі №279/2760/21 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Житомирській області в особі командира взводу 1 батальйону 3 роти лейтенанта поліції Лося В.В. про скасування постанови від 18.05.2021 ЕАН №4225468 у справі про адміністративне правопорушення відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 липня 2021 року скасовано, визнано протиправною та скасовано постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення від 18.05.2021 ЕАН №4225468 та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 встановлено 3 групу інвалідності потерпілого від аварії на ЧАЕС 1 категорії.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що ОСОБА_1 у період з 30.08.2021 по 07.09.2021 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «ЦПМСР» КМР.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б вказували на завдання йому фізичних чи душевних страждань або інших негативних явищ, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність або бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, тобто в порушення статті 81 ЦПК України не довів факт завдання моральної шкоди.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія апеляційного суду погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Звернувшись з цим позовом до суду, позивач зазначав, що відповідачі протиправно склали протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною п`ятою статті 121 КУпАП, відносно нього, чим завдали йому суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

Відтак, доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів позивача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків місцевого суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді