Справа № 204/3065/21
Провадження № 6/932/275/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Кондрашова І.А., за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А., приватного виконавця Біловола В.О., стягувача ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи ОСОБА_2 адвоката Погорілого О.В., розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Дніпрі подання приватного виконавця Біловола Віталія Олексійовича, про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

В С Т А Н О В И В:

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Біловол Віталій Олексійович звернувся до суду Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з поданням про визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. На обґрунтування своїх вимог вказує, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП № 595 77046 з примусового виконання виконавчого листа № 200/14579/13-ц, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості Ѕ частини домоволодіння у розмірі 48255, 50 грн. та Ѕ частини земельної ділянки у розмірі 775200, 00 грн., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Всього сума заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає 823455, 50 грн. Добровільно рішення суду не виконано.

Приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження та розпочато проведення виконавчих дій з примусового стягнення вказаної заборгованості. Так, направлені запити до банківських установ, сервісних центрів МВС, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Державної служби морського та річкового транспорту України, Бюро технічної інвентаризації. Відповідно до отриманої інформації встановлено, що у боржника ОСОБА_2 відсутнє будь-яке майно, на яке може бути звернуто стягнення. Разом з тим, приватним виконавцем виявлено, що боржнику належить на праві спільної сумісної власності об`єкт нерухомого майна, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Ця квартира придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період шлюбу, за кошти, отримані від реалізації спадкового майна.

З огляду на викладене, приватний виконавець вважає, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності боржника та його дружини ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними документами, а виходячи з положень сімейного законодавства, зокрема, щодо рівності часток дружини та чоловіка у спільній сумісній власності подружжя, очевидно, що ОСОБА_2 належить Ѕ частка вищевказаної квартири. За таких обставин приватний виконавець просить суд Визначити частку майна боржника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у майні, а саме: квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 75,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, яким він володіє спільно з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у розмірі 1/2 ідеальної частки, з метою звернення стягнення на це майно.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року подання приватного виконавця передано на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю.

Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 14.06.2021 року, подання передано судді Кондрашову І.А.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., подання приватного виконавця призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні приватний виконавець підтримав подання, просив його задовольнити.

Стягувач ОСОБА_1 підтримав подання та пояснив, що боржник придбав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на кошти, отримані від продажу спадкового майна.

Представник боржника заперечував проти задоволення подання, оскільки частки в даному випадку не можна виділяти, а квартира придбана за особисті кошти кожного з подружжя, тому на цю квартиру не може бути звернуто стягнення. Просить відмовити у задоволенні подання приватного виконавця.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вивчивши подання приватного виконавця та дослідивши докази, якими воно обґрунтовується, суд приходить до наступного.

З матеріалів подання убачається, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Біловола Віталія Олексійовича знаходиться виконавчий лист, виданий 04.09.2014 р. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 200/14579/13-ц, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості Ѕ частини домоволодіння в розмірі 48255, 50 грн. та Ѕ частину вартості земельної ділянки в розмірі 775200,00 грн., всього на суму 823455, 50 грн.

Постановою від 17.07.2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровській області Біловолом В.О. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

За інформацією Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на запит приватного виконавця, відомості щодо реєстрації земельних ділянок за гр. ОСОБА_2 на території Дніпропетровській області, відсутні.

Постановою приватного виконавця від 17.07.2019 р. накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 в межах суми стягнення 905801, 05 грн.

Постановою від 07.11.2019 р. накладено арешт на кошти та інші цінності боржника, що обліковуються на рахунках і вкладах чи перебувають на зберіганні в банках чи фінансових установах України.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 не має у особистій приватній власності будь-якого майна, на яке б можна було звернути стягнення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2014 року по справі № 200/14579/13-ц на момент розгляду цього подання, не виконане.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст.18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 2 цього Закону засадами виконавчого провадження є верховенство права; обов`язковість виконання рішень; законність; диспозитивність; справедливість; неупередженість та об`єктивність; гласність та відкритість виконавчого провадження; розумність строків виконавчого провадження; співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 10 цього Закону визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно ст. 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Ст. 18 Закону № 1404-VIII зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом.

З аналізу цих норм можна зробити висновок, що виконавець повинен вживати вичерпних заходів, направлених на виконання судового рішення.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.03.2021 року, ОСОБА_3 належить на праві власності квартира, загальною площею 75, 6 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Дата набуття права власності на цю квартиру 03.07.2007 року. Дата державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (перенесення запису) 18.03.2014 року.

Отже, ОСОБА_3 належить на праві власності нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_2 (частка 1).

Відповідно до копії повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 10.11.2020 року, ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб зареєстровано 30 серпня 1980 року у Бабушкінському відділі ДРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 759.

На даний час шлюб між подружжям не розірвано.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до роз`яснень викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Сімейним кодексом України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Навіть якщо один з подружжя з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) не мав самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, будь-яке майно, набуте подружжям за період шлюбу, вважається спільною сумісною власністю, доки зацікавленою особою не доведено, що певне майно є особистою приватною власністю одного із подружжя.

Судом враховано, що ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру у період перебування з ОСОБА_2 у шлюбі, а тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, у спільному майні є частка боржника ОСОБА_2 , у розмірі 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

При вирішенні питання суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст. 443 ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що приватним виконавцем доведено належність спірного майна боржнику, а під час розгляду подання не встановлено обставин, які б перешкоджали звернути стягнення на це майно, тому з метою забезпечення виконання рішення суду, є необхідним визначити частку майна боржника ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, а саме: квартири АДРЕСА_3 .

Посилання представника боржника на те, що для придбання спірної квартири використовувались, в тому числі й особисті кошти подружжя, суд не приймає, оскільки судом не вирішується питання щодо частки ОСОБА_3 , а правовий режим спільної сумісної власності розповсюджується на будь-яке майно, що належить подружжю. Боржник не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, тому визначення частки майна боржника у спільному майні, є справедливим та обґрунтованим і не порушує права та інтересів інших осіб.

Таким чином, суд приходить до висновку, що подання приватного виконавця є підставним, тому його належить задовольнити повністю.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 260, 261, 443 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця Біловола Віталія Олексійовича, про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, задовольнити.

Визначити частку майна боржника ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у майні, а саме: квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 75,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, яким він володіє спільно з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у розмірі 1/2 ідеальної частки.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів із дня її проголошення.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ