Дата документу 29.03.2022 Справа № 336/7645/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/7645/20

Провадження №22-ц/807/1026/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року у складі судді Галущенко Ю.А. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини погашених кредитних зобов`язань за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення частини погашених кредитних зобов`язань за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з листопада 2011 року по листопад 2013 року перебували у шлюбі, що був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2013.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25.07.2018 у справі № 335/9103/15-ц було встановлено факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 17.11.2013 по жовтень 2015 року.

Цим же судовим рішенням, визнано спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки Хундай модель і10, 2014 року випуску, д.н. НОМЕР_1 .

Вказаний автомобіль було придбано за кредитні кошти на підставі кредитного договору № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014 укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредобанк», у якому позивач ОСОБА_1 була поручителем. Зобов`язання за вказаним кредитним договором були виконані 21.09.2016.

Як вказано у позові, позивач самостійно виконувала зобов`язання за вказаним кредитним договором, але вказане майно було визнано судом спільною сумісною власністю сторін. При цьому ОСОБА_1 на виконання спільного майнового зобов`язання було особисто сплачено 55836,49 грн.

Посилаючись на положення ст. 65 СК України та 544 ЦК України ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача 1/2 частину сплачених нею платежів за кредитним договором у сумі 27918,25 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував, що саме позивач особисто сплачувала заборгованість за кредитним договором, що підтверджується наявністю у неї оригіналів квитанцій.

Скаржник вказала, що суд першої інстанції помилкового посилався, як на доказ сплати відповідачем ОСОБА_2 платежів за кредитним договором, на виписку по особовому рахунку, оскільки платежі від імені ОСОБА_2 зазначались банком у зв`язку з тим, що на нього був відкритий кредитний договір.

Разом з тим суд першої інстанції безпідставно, лише з пояснень представника відповідача, встановив, що сума сплачених ОСОБА_1 платежів складає 44306,49 грн.

Також ОСОБА_1 зазначала, що не була обізнана, що її представник адвокат Борисенков В.С. не подав до суду оригінали доказів (квитанцій), які були передані йому позивачем.

16 лютого 2022 року ОСОБА_2 було надано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якого відповідач просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року в цій справі - залишити без змін.

В обґрунтування відзиву вказано, що після фактичного припинення шлюбних стосунків з жовтня 2015 року і до повного погашення кредитних зобов`язань по 21.09.2016 сторонами по справі на погашення кредиту була сплачена сума в загальному розмірі 141212,98 грн та 1/2 від яких складає 70606,49 грн. При цьому самою ОСОБА_1 як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі стверджується про сплату особисто нею на погашення кредиту за рахунок особистих коштів, після припинення шлюбних стосунків, суми в розмірі 55836,49 грн. Саме на цю суму позивачем було надано квитанції, а як зазначав у судових засіданнях представник позивача - інші платежі ОСОБА_1 не здійснювались.

Враховуючи, що у поданих ОСОБА_1 квитанціях датованих до жовтня 2015 року платником було зазначено ОСОБА_2 і в зазначений період сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках, що встановлено рішенням суду про поділ майна подружжя, суд дійшов обґрунтованого висновку, що за рахунок особистих коштів позивачем після фактичного припинення шлюбних стосунків було сплачено на погашення кредиту лише 44306,49 грн.

Квитанції, що були приєднані ОСОБА_1 до позовної заяви на суму 55836,49 грн. досліджувались у судовому засіданні, ним була надана відповідна оцінка, а наявність оригіналів квитанцій, копії яких були приєднані до позову у позивача, відповідачем не ставились під сумнів, тому огляд їх в судовому засіданні був недоцільним.

Оскільки ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбу сплатив на погашення кредиту за рахунок особистих коштів більшу суму, аніж сплатила ОСОБА_1 , тому саме позивач повинна сплатити відповідачу 26300 грн. що є 1/2 частиною різниці між сплаченою сторонами коштами. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Відповідач також заявив про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ізч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11 листопада 2011 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2013 року.

06.10.2014 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № ЗП-0003619 укладеного між ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» та ОСОБА_2 і довідки рахунку, ОСОБА_2 був придбаний автомобіль Huyndai i10, 2014 р.в., д.н. НОМЕР_1 .

Вказаний автомобіль був придбаний за ціною 189300 грн., з яких кошти в сумі 139300 грн. були отримані ОСОБА_2 в кредит на підставі укладеного 10.10.2014 між ОСОБА_2 та ПАТ «КредоБанк» кредитним договором № 4681.08.00.2104 ( а.с.23-24).

Відповідно до договору поруки від 10.10.2014 ОСОБА_1 виступила поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором ( а.с.25)

10.07.2018 за вих. № 121-28850/18 ПАТ «КредоБанк» було видано довідку ОСОБА_1 про те, що 21.09.2016 року позичальник ОСОБА_2 , повністю виконав боргові зобов`язання за кредитним договором № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014 ( а.с.38).

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа ЄУН № 336/9103/15-ц за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, розподіл майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у якій 15 липня 2016 року було ухвалено рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_2 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 ( а.с.8-16).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 25 липня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2016 року у справі ЄУН № 336/9103/15-ц в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, поділ житлового будинку АДРЕСА_1 , автомобіля Hyundai, модель i10, реєстраційний номер НОМЕР_2 і в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у сумі 85791 грн. скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: будинок АДРЕСА_1 та автомобіль Hyundai, модель i10, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Поділено між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 спільне нерухоме майно і визнано за кожним правом власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Автомобіль Hyundai, модель i10, реєстраційний номер НОМЕР_2 залишено у власності ОСОБА_1 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації було відмовлено ( а.с.17-22).

Відповідно до положень ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже правовий статус майна, набутого особами в цивільному шлюбі, є таким самим, як і правовий статус майна подружжя, - спільна сумісна власність.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так, у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області у справі ЄУН № 336/9103/15-ц від 25 липня 2018 року встановлено, що у 2014 році ОСОБА_2 отримав кредитні кошти, за які частково було придбано автомобіль Hyundai моделі і10, 2014 року випуску, для користування ОСОБА_1 .

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 уклав кредитний договір № 4681.08.00.2104. від 10.10.2014 із кредитодавцем ПАТ «КредоБанк» на суму 139300 грн. в інтересах сім`ї, а кошти отримані ОСОБА_2 на підставі вказаного кредитного договору були направленні на придбання автомобіля Hyundai моделі і10, 2014 року випуску, що був визнаний судовим рішенням об`єктом спільної сумісної власності сторін.

Частино 4 ст. 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, вказано, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність іншій кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За загальним правилом, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов. Зокрема, про це свідчить положення ч.1 ст.638 ЦК України.

Однак ч.2 ст.1046 ЦК України встановлює, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Це відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч.2 ст.640 ЦК України.

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що солідарне зобов`язання подружжя щодо повернення кредитних коштів отриманих і використаних в інтересах сім`ї, виникає з моменту передання грошових коштів за таким договором.

Згідно із положеннями ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Як передбачено ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Частиною 1 ст. 544 ЦК України передбачено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Як передбачено ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що 10.07.2018 за вих. № 121-28850/18 ПАТ «КредоБанк» видало довідку на запит ОСОБА_1 про те, що 21.09.2016 року позичальник ОСОБА_2 , повністю виконав боргові зобов`язання за кредитним договором № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 545 ЦК України за своїм змістом така довідка видана кредитором ПАТ «КредоБанк» позивачу ОСОБА_1 , що має статус поручителя у кредитному договорі № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014, не підтверджує одноосібне виконання позивачем обов`язків солідарного боржника за вказаним зобов`язанням.

Під час звернення до суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 на підтвердження виконання нею солідарного зобов`язання, щодо сплати кредиту, долучила до позовної заяви наступні копії квитанцій:

від 30 жовтня 2015 р. на суму 3700 грн. платник ОСОБА_2 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу оплата по кредитному договору № 4681.08.00.2104 від контрагента ОСОБА_2

від 30 грудня 2015 р. на суму 3800 грн. платник ОСОБА_2 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу оплата по кредитному договору № 4681.08.00.2104 від контрагента ОСОБА_2

від 29 січня 2016 р. на суму 4000 грн. платник ОСОБА_2 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу оплата по кредитному договору № 4681.08.00.2104 від контрагента ОСОБА_2

від 27 квітня 2016 р. на суму 3700 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 16 травня 2016 р. на суму 3700 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 02 липня 2016 р. на суму 2500 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 08 липня 2016 р. на суму 2500 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 03 серпня 2016 р. на суму 2430 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 21 вересня 2016 р. на суму 5476,49 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 16 вересня 2016 р. на суму 10000 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

від 16 вересня 2016 р. на суму 14000 грн. платник ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_2 , призначення платежу: погашення кредиту ОСОБА_2 згідно договору № 4681.08.00.2104.

Як вбачається із матеріалів справи, а також узгоджується зі змістом відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, відповідачем не оспорювався зміст наданих ОСОБА_1 квитанцій та наявність оригіналів вказаних доказів у позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Дослідивши наявні у справі докази суд першої інстанції дійшов висновку, з яким також погоджується колегія суддів, що позивачем ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014 року за період з 30.10.2015 року по 21.09.2016 року на користь ПАТ «Кредобанк» було внесено 44306,49 грн.

На спростування вказаних висновків, до апеляційної скарги позивачем ОСОБА_1 було долучено нові докази, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції, а саме:

Оригінал квитанції від 09.10.2014 на суму 38,12 грн., призначення «збір за першу реєстрацію транспортного засобу», платник ОСОБА_2 .

Оригінал квитанції від 06 жовтня 2014 р. на суму 100 грн., платник ОСОБА_2 призначення платежу «внесок комісії у гривні», банк отримувача «АТ «Укрексімбанк» в м. Запоріжжі.

Оригінал квитанції від 10 жовтня 2014 р. на суму 7 грн., платник ОСОБА_2 , призначення платежу «комісія за прийнятий платіж».

Оригінал квитанції від 10 жовтня 2014 р. на суму 199 грн., платник ОСОБА_2 , призначення платежу «сплата комісійної винагороди за розгляд кредитної заявки».

Оригінал квитанції від 09 жовтня 2014 р. на суму 23,66 грн., платник ОСОБА_2 , призначення платежу «плата за банківське обслуговування».

Оригінал квитанції від 10 жовтня 2014 р. на суму 7 грн., платник ОСОБА_2 , призначення платежу «комісія за прийнятий платіж».

Оригінал квитанції від 10 жовтня 2014 р. на суму 5779,84 грн. платник ОСОБА_2 , призначення платежу «сплата комісійної винагороди за перерахування коштів».

Оригінал квитанції від 06 жовтня 2014 р. на суму 50000 грн. платник ОСОБА_2 , отримувач ТОВ «Богдан-Авто Запоріжжя» призначення платежу «лег.ав. Hyundai i10, рах/ факт № 3819».

Позивачем також були надані:

Оригінал квитанції від 02 березня 2016 р. на суму 3700 грн.

Оригінал квитанції від 01 грудня 2015 р. на суму 3700 грн.

Оригінал квитанції від 01 жовтня 2015 р. на суму 3700 грн.

Оригінал квитанції від 24 червня 2015 р. на суму 60000 грн.

Оригінал квитанції від 27 липня 2015 р. на суму 3700 грн.

Оригінал квитанції від 29 квітня 2015 р. на суму 3643 грн.

Оригінал квитанції від 03 червня 2015 р. на суму 3643 грн.

Оригінал квитанції від 30 березня 2015 р. на суму 3700 грн.

Оригінал квитанції від 02 березня 2015 р. на суму 4000 грн.

Оригінал квитанції від 08 грудня 2014 р. на суму 3703 грн.

Оригінал квитанції від 06 січня 2015 р. на суму 4000 грн.

Оригінал квитанції від 31 жовтня 2014 р. на суму 4000 грн.

Оригінал квитанції від 31 березня 2016 р. на суму 3700 грн.

У тринадцятьох вищезазначених платіжках платником є ОСОБА_2 , одержувач платежу ОСОБА_2 , призначення платежу: оплата по кредитному договору № 4681.08.00.2104 від контрагента ОСОБА_2 .

Також позивачем було долучено оригінали квитанцій, копії яких вже наявні в матеріалах справи та були досліджені судом першої інстанції, а саме: квитанції від 29 січня 2016 р. на суму 4000 грн., від 30 грудня 2015 р. на суму 3800 грн., від 30 жовтня 2015 р. на суму 3700 грн., від 27 квітня 2016 р. на суму 3700 грн., від 16 травня 2016 р. на суму 3700 грн., від 02 липня 2016 р. на суму 2500 грн., від 08 липня 2016 р. на суму 2500 грн., від 16 вересня 2016 р. на суму 10000 грн., від 03 серпня 2016 р. на суму 2430 грн., від 16 вересня 2016 р. на суму 14000 грн., від 21 вересня 2016 р. на суму 5476,49 грн.

Дослідивши надані скаржником ОСОБА_1 докази, колегія суддів приходить до висновку, що вони не спростовують висновки суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Так, долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги оригінали квитанцій підтверджують сплату періодичних платежів за кредитним договором № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014, саме відповідачем ОСОБА_2 та не містять інформації про здійснення таких платежів поручителем за договором - ОСОБА_1 .

Надані скаржником ОСОБА_1 оригінали квитанцій, копії яких досліджувались судом першої інстанції, не містять жодних інших даних ніж ті, що наявні у справі і в свою чергу не підтверджують оплату ОСОБА_1 за кредитним договором № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014 коштів більше ніж 44306,49 грн., про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Ураховуючи, що моментом виникнення у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарного зобов`язання за кредитним договором № 4681.08.00.2104 від 10.10.2014 є момент отримання коштів у сумі 139300 грн. на придбання автомобіля Hyundai моделі і10, 2014 року випуску, і з моменту настання такого обов`язку до 21.09.2016 (фактичної сплати за кредитом усіх платежів) позивач ОСОБА_1 в якості солідарного боржника внесла на погашення кредиту суму у розмірі 44306,49 грн., що не перевищує 1/2 частини загального розміру зобов`язання, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Перебування оригіналів квитанцій саме у ОСОБА_1 , не підтверджує доводи апеляційної скарги, щодо одноособового виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором, оскільки, як встановлено судовим рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 17 листопада 2013 року по жовтень 2015 року.

Колегія суддів також враховує, що у квитанціях про сплату кредиту за травень, липень, серпень та вересень 2016 року платником зазначено саме ОСОБА_1 , що спростовує доводи апеляційної скарги про неможливість внесення до квитанцій інформації про фактичного платника з тих підстав, що кредитний договір було оформлено на відповідача ОСОБА_2 .

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту одноособового виконання нею чи за власні кошти, солідарного зобов`язання зі сплати кредиту.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу, слід зазначити наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними:

«Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог».

Враховуючи, що апеляційним судом не було встановлено наявності порушеного права позивача ОСОБА_1 , тому питання про застосування строків позовної давності у цій справі колегією суддів не вирішується.

Отже, колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 29 березня 2022 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова