провадження № 2/205/342/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді - Басової Н.В., за участю секретаря судового засідання - Бондар В.А.., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23 листопада 2021 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про зміну способу стягнення та розміру аліментів. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона з 01 грудня 2006 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року. Від спільного подружнього життя у сторін є повнолітня донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття або зміни матеріального положення сторін. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року було змінено спосіб стягнення та розмір аліментів і вирішено стягувати з відповідача на користь та на утримання позивача стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму , починаючи стягнення з 29 липня 2021 року і до закінчення навчання , але не пізніше досягнення донькою 23 річного віку.

Діти сторін проживають з позивачем.

Позивач просила суд змінити розмір та спосіб стягнення аліментів з відповідача на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з відповідача у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку(доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь позивача на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року , та стягувати з відповідача на її користь на утримання доньки , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн, та судові витрати.

Позивач письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі..

Відповідач , його представник в судове засідання не з`явилися. Сповіщалися належним чином Суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.. У відзиві на позов відповідач зазначив, що позивачем не обґрунтовано неможливість зміни розміру аліментів та способу їх стягнення. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали справили справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 грудня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2017 року. (а.с.24-25).

Від спільного подружнього життя у сторін є повнолітня донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи стягнення з 09 вересня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. (а.с. 23).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року було збільшено розмір аліментів, які були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2016 року на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,до розміру 1050 грн щомісячно, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону, до досягнення дітьми повноліття , починаючи з дня набрання рішенням законної сили. (а.с. 26-27).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року змінено спосіб стягнення аліментів , які були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2019 року з ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1050 грн щомісячно, яка підлягає щорічній індексації відповідно до закону, до досягнення сином повноліття,на користь матері, ОСОБА_1 до розміру 1/6 частини усіх видів його доходу його заробітку щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки , ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу )щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму , починаючи стягнення з 29 липня 2021 року і до закінчення навчання , але не пізніше досягнення нею 23 річного віку. ( (а.с. 26-27). Рішення позивачем не оскаржувалося, набрало законної сили.

Підприємницька діяльність ОСОБА_2 була припинена з 17.01.2022 року ( номер запису , підстава , власне рішення) , що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємців та громадських формувань від 17.01.2022 року (а.с. 77).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом , також прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину покладено на обох батьків.

Таким чином, суд, дослідивши письмові пояснення , викладені позивачем в позовній заяві , та оцінивши, відповідно до ст..89 ЦПК України , належність,допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі , їх сукупності, враховуючи вищевикладене , прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню.

Доводів та доказів на підтвердження своїх вимог позивачем, які б слугували підставою для змінення розміру аліментів суду надано не було.

Належних і допустимих доказів, які б підтверджували погіршення матеріального становища також не надано.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст.. 184 СК України відносить нерегулярний , мінливий дохід платника аліментів , одержання частин доходу в натурі та інші обставини,що мають істотне значення.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143/цс13.

Відтак , зважаючи на викладені обставини, та недоведеність позовних вимог позивачем, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог, позивач не надала доказів витрат, понесених щомісячно на утримання дитини, адже вказує, що одноособово утримує дитину.

За змістом ч. 1 п. 1, ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи , належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат, між сторонами визначений ст.. 141 ЦПК України , у відповідності до ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи , покладаються 1) уразі задоволення позову - на відповідача. 2) у разі відмови в позові - на позивача, 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт(наданих послуг) , виконаний адвокатом , та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності ) а також критерію розумності їхнього розміру , виходячи з конкретних обставин, та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі « Схід/Захід Альянс Лімітед проти України « (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено , що такі витрати були фактичними і неминучими а їхній розмір обґрунтованим ( п.268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року « Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗК « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг . який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору , за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домоволеністю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах , встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлено і не може бути визначена виходячи з його умов , вона визначається із звичайних цін , що склалися на аналогічні товари , роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст.. 30 ЗУ « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати , умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду , так і іншій стороні спору . можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» .

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом України в постанові від 06.03.2019 року у справі № 92/1163/18.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги , входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги. , договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.. документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги , оформленні у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу , а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої палати Верховного Суду України від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16ц.

Згідно ч.4 ст. 262 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права , викладені в постановах Верховного суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано копію договору про надання професійної правничої допомоги , що підтверджується матеріалами справи.

На підтвердження факту оплати гонорару адвоката у розмірі 5000 грн позивач надала лише копію квитанції від 30 листопада 2021 року у якій зазначено призначення платежу оплата за договором про надання правової професійної допомоги від 30.11.2021 року .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку про відмову позивачу про стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 180-182, 192 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 82, 133, 137, 141, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-266, 354, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про зміну способу стягнення та розміру аліментів, стягнення судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду, яка відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07 квітня 2022 року.

Суддя Н.В. Басова