Справа №705/5487/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2022 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Леся Сергіївна розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванова Анатолія Анатолійовича до Уманського національного університету садівництва про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення працівника на роботі,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іванов А.А. звернувся до суду з позовом до Уманського національного університету садівництва про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення працівника на роботі.

Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що доцент, кандидат сільськогосподарських наук, ОСОБА_1 з 01.12.2020 року працює в Уманському національному університеті садівництва на посаді - доцент кафедри плодівництва і виноградарства, відповідно до контракту від 25.11.2020 року укладеного між ОСОБА_1 та Уманським національним університетом (далі-УНУС) в особі ректора Непочатенко О.О .

На початку листопада 2021 року на роботі у ОСОБА_1 керівництво УНУС незаконно почало вимагати медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, а 08.11.2021 року посадовими особами УНУС ОСОБА_1 було вручено Наказ № 520/к/тр від 08.11.2021 року про відсторонення його від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати на підставі доповідної записки начальника відділу охорони праці Тетяни Гейко від 08.11.2021 року та наказу УНУС від 19.10.2021 року № 01-05/179.

Зазначає, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписаний між ОСОБА_1 та УНУС такого зобов`язання з боку ОСОБА_1 немає, так само, як і не передбачено повноваження УНУС на відсторонення з роботи ОСОБА_1 з підстав відсутності вищезгаданого щеплення, яке стало причиною обмеження права ОСОБА_1 , як працівника, щодо своєї повноцінної роботи та є грубим порушенням його конституційного права на працю з боку керівництва УНУС.

Вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню судом, оскільки не відповідає Конституції України, законам України та суперечить Загальній декларації прав людини.

З ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудовий договір може бути розірвано, зокрема у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП). Водночас таке звільнення може бути проведено лише на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я (п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9). Отже, звільнення працівника за відсутності щеплення проти СОVID-19 не є заходом дисциплінарного стягнення. Заходи подібного характеру, які зачіпають та обмежують конституційні права та свободи, можуть вводитися виключно в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строків дії цих обмежень.

Вказує, що виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень. І цим законом щеплення від СОVID-19 не встановлено як обов`язкове, а тому відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 зазначеного Закону є незаконним та безпідставним.

Згідно зі статтею 147 КЗпП за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відмова працівника від незаконної вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни.

Крім цього, Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19 і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я від 24.12.2020 № 3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 09.02.2021 № 213), встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби СОVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби.

Крім того, повідомляє, що за грубе порушення трудового законодавства відносно ОСОБА_1 Уманським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено ухвалу від

26.11.2021 року про зобов`язання уповноважених осіб Уманського РУП внести відповідні відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

Просить: визнати незаконним та скасувати Наказ Уманського національного університету садівництва про відсторонення від роботи ОСОБА_1 №520/к/тр від 08.11.2021 року; поновити на роботі незаконно відстороненого від роботи доцента, кандидата сільськогосподарських наук ОСОБА_1 ; зобов`язати Уманський національний університет садівництва виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи; стягнути з Уманського національного університету садівництва на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 000 грн.

Ухвалою судді від 24.12.2021 у справі відкрите спрощене позовне провадження, а також роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі.

17.01.2022 від ректора Уманського національного університету садівництва надійшов Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому не визнає позову в повному обсязі, просить залишити його без задоволення та зазначає, що представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відсутність щеплення проти СОVID-19 не є підставою для звільнення працівника та, що звільнення працівника за відсутності згаданого щеплення не є заходом дисциплінарного стягнення. Однак, позивач не є звільненим, його трудовий контракт не розірваний. Позивач залишається працівником університету, відстороненим від роботи до моменту усунення причин, які стали підставою для такого відсторонення. Про це свідчить наказ Уманського НУС від 07.11.2021 року № 520/к/тр, витяг з якого наданий позивачем до суду. Відповідно до норм Кодексу законів про працю України звільнення не є наслідком відсторонення працівника від роботи. Звільнення працівника є абсолютно іншим правовим інститутом, з іншими підставами для застосування та правовими наслідками для сторін трудового договору.

Також безпідставним є посилання у позовній заяві на статтю 147 КЗпП України, в якій йдеться про стягнення за порушення трудової дисципліни. Відсторонення від роботи не є заходом стягнення, а окремим правовим інститутом. Тому застосовування до його регулювання норм права, якими врегульовано стягнення за порушення трудової дисципліни, як це вчинив представник позивача, є щонайменше недоречним. Недоречним є і самостійне утворення назви органу, який видав той чи інший документ, на який посилається сторона. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача на власний розсуд тлумачить положення чинного законодавства, звужуючи таким чином його зміст.

Так, представник позивача ігнорує норми останнього речення частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», згідно з яким центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування політики у сфері охорони здоров`я встановлює перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших [ніж, які зазначені у ч. 1 ст. 12 цього Закону] відповідних інфекційних хвороб.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим Постановою КМУ від 25.03.2015 року № 267, центральним органом виконавчої влади що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України.

Використовуючи надані законодавством повноваження (в тому числі і статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»), Міністерством охорони здоров`я України наказом від 04.10.2021 року № 2153 було затверджено перелік професій, виробництв і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 на період дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19.

Відповідно до п. 3 цього переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти СОVID-19 підлягають працівники вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Наказ набрав чинності через один місяць після його офіційного опублікування -08.11.2021 року.

Пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та впровадження обмежувальних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти СОVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти СОVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти СОVID-19, виданий закладом охорони здоров`я

Таким чином, керуючись виключно чинним в Україні законодавством, його імперативними нормами, які не допускають інших варіантів дій керівника закладу вищої освіти, наказом ректора Уманського національного університету садівництва від 08.11.2021 року № 520/к/тр, з огляду на відсутність щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 позивача (чого він не заперечує), його було відсторонено від роботи на час відсутності такого щеплення.

Посилання представника позивача на Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби СОVID-19 і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію СОVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затверджену наказом Міністерства охорони здоров`я України від 24.12.2020 року № 3018, як на підставу для скасування наказу Уманського НУС про відсторонення позивача від роботи є некоректним. Навіть не зважаючи на її рекомендаційний характер (абз. 1 Вступу Дорожньої карти), вона не містить (та й не може містити) положень про те, що вакцинація від коронавірусної хвороби СОVID-19 буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп.

Представником позивача до позову додано копію ухвали слідчого судді Уманського міськрайонного суду від 26.11.2021 року у справі № 705/5087/21 про зобов`язання службових осіб Уманського РУП ГУНП в Черкаській області внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування за повідомленням позивача. Представнику позивача очевидно відомо, що додана ухвала не має преюдиційного значення у цій цивільній справі. Вказаний документ є неналежним доказом у цій справі, оскільки він не доводить і не спростовує жодного факту чи обставини, на яку посилається представник позивача у позовній заяві.

Просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

31.01.2022 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванова А.А. надійшла Відповідь на відзив, в якій викладена аналогічна позиція щодо позовних вимог та посилання на відповідну нормативну базу як у позовній заяві.

Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідност. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до контракту від 25.11.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та Уманським національним університетом садівництва, в особі ректора Непочатенко Олени Олександрівни, ОСОБА_1 з 01.12.2020 року працює в Уманському національному університеті садівництва на посаді - доцент кафедри плодівництва і виноградарства (а.с.11-13).

Як вбачається із змісту позовної заяви, відзиву та не заперечується самим позивачем він не пройшов профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 в період пандемії COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках.

08.11.2021 ректором Уманського національного університету садівництва був виданий наказ №520/к/тр «Про відсторонення від роботи», відповідно до якого ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, на підставі доповідної записки начальника відділу охорони праці Тетяни Гейко від 08.11.2021, наказ УНУС від 19.10.2021 № 01-05/179. При видачі наказу ректор керувалась статтею 46 КЗпП України, ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236.

ОСОБА_1 не надав відповідачу документів, які підтверджують саме абсолютні протипоказання до проведення йому профілактичних щеплень, а тому Наказом №520/к/тр від 08.11.2021 ОСОБА_1 був відсторонений від роботи до усунення причин, що його зумовили.

Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженогопостановою КМУ від 28.12.1992 № 731).

Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Позивач ОСОБА_1 суду не надав доказів, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженимнаказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно достатті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються.

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки застаттею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КЗпП).

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує нате, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Стосовно ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів».

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, який відмовився від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим.

Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовився від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином суд вважає, що керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи, а тому вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи задоволенню не підлягає. Відповідно не підлягають задоволенню й інші позовні вимоги ОСОБА_1 , які на пряму залежать від результату вирішення позовної вимоги про скасування наказу про відсторонення.

На підставі вище викладене та враховуючи лист Верховного суду №3223/0/208-21 від 24.12.2021 «Щодо правового регулювання на національному рівні питання відсторонення працівників у зв`язку з відсутністю у них щеплення від гострої респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванова Анатолія Анатолійовича до Уманського національного університету садівництва про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення працівника від роботи та поновлення працівника на роботі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя Леся Сергіївна Годік