Житомирський апеляційний суд
Справа №296/529/12-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/529/12 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн» про визнання кредитного договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 лютого 2021 року, яке ухвалене суддею Шалотою К.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір №30/11/2007/840-Н/733 від 30.11.2007, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра».

На обґрунтування позовних вимог послався на те, що 30.11.2007 між позивачем та ПАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №30/11/2007/840-Н/733, згідно умов якого банк надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти у сумі 128 тис. доларів США строком до 30.11.2027, зі сплатою відсотків зв користування кредитом у розмірі 12,29 % річних.

Посилається на те, що викладені в спірному договорі положення щодо іноземної валюти договору та валюти виконання зобов`язання за договором є несправедливими та порушують права позивача як споживача, суперечать Конституції України та Цивільному кодексу України, а також те, що для оформлення спірного договору банк повинен був мати індивідуальну банківську ліцензію та отримати письмовий дозвіл Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, позивач просив визнати спірний кредитний договір недійсним. У вересні 2012 року позивач подав доповнення до позовної заяви, в яких послався на те, що спірний кредитний договір він не підписував, у зв`язку з чим просив визнати його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

Згідно договору № GL3N217215ПВ про відступлення права вимоги від 30.04.2020, відбулось переуступлення прав вимог між ПАТ «Надра» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», зокрема, за кредитним договором №30/11/2007/840-Н/733 від 10.06.2007.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 03 лютого 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у призначенні експертизи через відсутність документів для її проведення. При цьому відповідач свідомо протягом тривалого часу безпідставно не виконував ухвалу суду про витребування доказів та не надавав пояснення з цього приводу. Крім того, пред`явлення позову до неналежного відповідача на думку апелянта, не є безумовною підставою для не вирішення судом вказаного спору по суті заявлених вимог.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 06.09.2021 року залучено до участі у справі, в порядку статті 55 ЦПК України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Лігал Колекшн», як правонаступника відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра».

Правом подати відзив на апеляційну скаргу представник відповідача не скористався.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що 28 листопада 2007 року ОСОБА_1 підписав анкету-заявку клієнта на оформлення кредитного пакету «Житлові рішення», з метою придбання нерухомості для особистого проживання, у сумі 128 тисяч у валюті - долари США, з ануїтетною формою погашення кредиту (т.1, а.с.113).

30 листопада 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №30/11/2007/840-Н/733, згідно умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності кредит у сумі 128 тис. доларів США, зі строком повернення до 30.11.2027 та зі сплатою позичальником відсотків за користування кредитом у розмірі 12,29 % на місяць, комісії згідно умов договору та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строк, визначені кредитним договором, що стверджується копією кредитного договору (т.1, а.с.8-10).

Відповідно до п. 2.1. спірного кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком договір іпотеки будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,1 кв.м. та земельної ділянки за вказаною адресою, загальною площею 0,1892 га в день укладення цього договору.

30 листопада 2007 року в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №30/11/2007/840-Н/733, останній передав банку в іпотеку будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 121,1 кв.м. та земельну ділянку за вказаною адресою, загальною площею 0,1892 га, що стверджується копією договору іпотеки від 30.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. (т.2, а.с.175-176).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, оскільки ПАТ КБ «Надра» перестав бути учасником спірних кредитних правовідносин, а проти залучення ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» як належного відповідача, представник позивача заперечував, а тому у задоволенні позову відмовив з вказаної підстави.

Такий висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до змісту статті 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Так під час розгляду справи встановлено, що 30 квітня 2020 року ПАТ КБ «Надра» відступив, а ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» (новий кредитор) набув права вимоги банку до ОСОБА_1 (боржника), зокрема, за кредитним договором №30/11/2007/840-Н/733 від 30.11.2007, що стверджується копією договору №GL3N217215_ПВ про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, укладеного між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» та витягом з Додатку №1 до вказаного договору (т.2, а.с.177-180).

За таких обставин, зважаючи на те, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» є правонаступником ПАТ КБ «Надра», суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. 55 ЦПК України, зобов`язаний був залучити до участі у справі ТОВ «Преміум Лігал Колекшн», як правонаступника позивача у зв`язку із заміною кредитора у зобов'язанні, незважаючи на заперечення представника позивача.

Таким чином, висновок районного суду про наявність підстав для відмови у задоволенні позову через пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковим.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірним правовідносин) передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірним правовідносин) передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні, стосовно споживача, правила зміни відсоткової ставки.

Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного 28 листопада 2007 року до набрання чинності цих змін.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику.

Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Отже доводи позивача щодо надання кредиту в іноземній валюті та відсутності у банку індивідуальної ліцензії на вчинення операцій з іноземною валютою є безпідставними.

Також не підлягають до задоволення вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору через його не підписання позивачем виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, зокрема, він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору через його не підписання позивачем з підстав необґрунтованості вказаних вимог, у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.

Отже районний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, однак помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03 лютого 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 березня 2022 року.

Головуючий Судді