Справа № 161/939/22
Провадження № 2/161/1605/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Гриня О. М.,

за участю секретаря судового засідання Остимчук О. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Запорожець Т. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2022 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Левчук-Микитюк А. О. звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі та зобов`язання виплатити заробітну плату за час відсторонення від роботи.

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 08 листопада 2010 року працює токарем в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор». 22 листопада 2021 року начальник цеху роботодавця вручив ОСОБА_1 повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Ознайомившись з вказаним повідомленням, позивач відмовився надавати інформацію про себе з підстав захисту персональних даних та відсутності в роботодавця повноважень збирати таку інформацію. 11 грудня 2021 року ОСОБА_1 письмово висловив відповідачу свої заперечення щодо надання інформації про проходження ним вакцинації проти COVID-19. 20 грудня 2021 року директор по управлінню персоналом вручив позивачу відповідь на заперечення, в якій, серед іншого, зазначено, що ОСОБА_1 не повідомив адміністрацію підприємства про проведення ним щеплення, а також не надав інших документів, передбачених законодавством, на підставі яких працівника дозволено не відсторонювати від роботи. З цієї відповіді позивач також дізнався, що його не відсторонено від роботи, адже в розпорядженні роботодавця є відомості про проходження ним першого етапу щеплення. Такі відомості адміністрація підприємства отримала від дружини позивача. Таким чином, відповідачу було відомо, що ОСОБА_1 отримав першу дозу профілактичного щеплення проти COVID-19 06 грудня 2021 року. На пропозицію адміністрації підприємства ОСОБА_1 у присутності двох свідків відмовився пред`явити сертифікат вакцинації. Після цього директор з управління персоналом ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» вручив позивачу наказ про відсторонення від роботи №261-к/тр, відповідно до якого ОСОБА_1 відсторонений від роботи з 21 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Наказ про відсторонення обґрунтований ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236; обов`язковістю проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 працівникам підприємств, установ, організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою КМУ № 83 від 04 березня 2015 року; наказом МОЗ України № 2393 від 01 листопада 2021 року

Позивач вважає, що ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» грубо порушило його конституційні права, вимагаючи надати медичну інформацію щодо проходження вакцинації від респіраторної хвороби, а також обмежуючи його право заробляти собі на життя своєю працею.

На думку сторони позивача, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», яка регламентує порядок проведення обов`язкового щеплення проти вичерпного переліку захворювань, не передбачає обов`язковість вакцинації проти COVID-19, а тому вказана норма не може бути підставою для обґрунтування законності відсторонення від роботи. Роботодавцем порушено сам порядок отримання відмови працівника від проходження щеплення проти хвороби, якби таке щеплення було включене до переліку обов`язкових, адже керівництво підприємства не отримало письмової відмови позивача від проходження щеплення або відповідного акту, що мав би складатись лікарем.

Крім того, позиція позивача обґрунтована й тим, що діюча постанова КМУ про введення карантину є незаконною та не підлягає виконанню. З огляду на порушення порядку введення карантину на території України, недіючою вважається й постанова КМУ №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021 - 2022 роках, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України 24 грудня 2020 року №3018 встановлено, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп. Таким чином, відповідач, зобов`язавши ОСОБА_1 отримати щеплення проти COVID-19 та відсторонивши його від роботи на час відсутності такого щеплення, фактично поклав на нього обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові. А тому, наказ №261-к/тр від 20 грудня 2021 року є незаконним, суперечить нормам Закону України «Про захист від інфекційних хвороб» та Кодексу законів про працю України, адже вакцинація від COVID-19 не включена до Календаря щеплень. Наведене зумовлює необхідність судового захисту порушених трудових прав позивача.

На підставі наведеного позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №261-к/тр від 20 грудня 2021 року «З кадрових питань» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити його на роботі, зобов`язати ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час його незаконного відсторонення від роботи, судові витрати по сплаті судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу позивач просить покласти на відповідача.

У своєму відзиві на позовну заяву ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» зазначає про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на таке. Наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року №2393 внесені зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, до якого віднесені підприємства, установи та організації, включені до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» входить до вищевказаного переліку. З метою дотримання вимог законодавства адміністрацією підприємства здійснені такі кроки: 1) видано наказ №278-АГ від 17 листопада 2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» із зазначенням строків для надання підтверджуючих документів; 2) у вигляді додатку до вищевказаного наказу розроблено повідомлення про необхідність надати в термін до 08 грудня 2021 року документ, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 (двох або однієї дози) або висновку лікаря про наявність протипоказань до вакцинації; 3) 08 грудня 2021 року на підставі доповідної записки директора з управління персоналом та соціальних питань підприємства видано наказ ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №248-к/тр «З кадрових питань» про відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року працівників за списком, що додається до наказу, на час відсутності щеплення проти COVID-19.

ОСОБА_1 не надав адміністрації підприємства інформації щодо наявності чи відсутності у нього щеплення проти COVID-19, однак дружина позивача ОСОБА_3 , яка теж працює на підприємстві, повідомила з наданням скрін-копій застосунку «Дія» про наявність у позивача щеплення однією дозою вакцини проти COVID-19. За наявності такої інформації адміністрацією підприємства вирішено захистити конституційне право позивача на працю та не відсторонювати його від роботи. Однак, 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 письмово звернувся до роботодавця з обвинуваченням в «незаконному отриманні інформації про його стан здоров`я» та підтвердив свою відмову в наданні документу про вакцинацію. Після співбесіди з позивачем, отримавши чергову відмову останнього надати документ про вакцинацію, наказом підприємства №261-к/тр від 20 грудня 2021 року «З кадрових питань» ОСОБА_1 відсторонено від роботи. Право на таємницю про стан здоров`я захищається українським законодавством, однак COVID-сертифікат не є медичною таємницею та не відноситься до конфіденційної інформації. Видаючи оскаржуваний наказ, підприємство діяло виключно в межах своїх повноважень та у відповідності до діючих нормативно-правових актів. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах, встановлених законом) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Підсумовуючи, представник відповідача зазначає, що ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» на підставі ст. 46 КЗпП України, ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236, Наказу Міністерства здоров`я України від 01 листопада 2021 року №2393 правомірно відсторонив позивача від роботи без збереження заробітної плати, а відмова позивача від надання інформації роботодавцю викликана виключно небажанням позивача виконувати акти щодо вакцинації. На підставі наведеного відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю.

2.Процесуальні дії.

Ухвалою судді від 24 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позову.

Ухвалою судді від 31 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, які наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач надав власний розрахунок суми середнього заробітку за час його вимушеного прогулу.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю вимог. Щодо правильності здійсненого позивачем обрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заперечувала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до таких висновків.

3.Фактичні обставини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює в ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» на посаді токаря.

ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» є суб`єктом літакобудування, відноситься до літакобудівної промисловості, створене з метою ремонту військової авіаційної техніки за державним замовленням для потреб Міністерства оборони України, зарубіжних замовників, засноване на державній формі власності, включене до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого Постановою КМУ №83 від 04 березня 2015 року, відноситься до підприємств оборонно-промислового комплексу згідно з розпорядженням КМУ №70-р від 12 лютого 2014 року, а також Постановою КМУ №1221 від 29 грудня 2010 року включене до складу Державного концерну «Укроборонпром».

17 листопада 2021 року ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» видано наказ №278-АГ «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», за змістом якого підприємство на виконання наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 01 листопада 2021 року №2393 наказує керівникам структурних підрозділів забезпечити умови для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 усім працівникам усіх підрозділів до 08 грудня 2021 року.

На виконання вищевказаного наказу ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» ОСОБА_1 вручено письмове повідомлення про те, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, працівникам необхідно до 08 грудня 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: 1) документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в звичайних ситуаціях; 2) міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою однодозної вакцини або двома дозами дводозної вакцини (зелені сертифікати), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; 3) висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 за формою №028-1/о, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1159/19897. У цьому ж письмовому повідомленні ОСОБА_1 попереджено про те, що в разі якщо до 08 грудня 2021 року він не надасть одного із вищезазначених документів, то 09 грудня 2021 року він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати (а. с. 19).

20 грудня 2021 року директор з управління персоналом та соціальних питань ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» В. Царук разом з начальником управління та договірної роботи Т. Запорожець та начальником відділу організації праці та заробітної плати Б. Ковтун склали акт про те, що ОСОБА_1 запропоновано надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, однак ОСОБА_1 на вказану пропозицію відповів відмовою (а. с. 49).

Наказом ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №261-к/тр від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 21 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а. с. 18).

Під час судового розгляду справи позивач підтвердив, що на час його відсторонення від роботи він отримав профілактичне щеплення проти COVID-19 однією дозою вакцини, однак не вважав своїм обов`язком надавати таку інформацію роботодавцю.

На виконання наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153» ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» видано наказ №55-к/тр від 10 березня 2022 року, відповідно до п. 2.5 якого ОСОБА_1 допущено до роботи з 11 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні (а.с. 100-101).

4.Позиція суду, застосовані норми права та оцінка аргументів сторін.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено в ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною першою та другою статті 24 Основного Закону України встановлюють норми конституційного права, згідно з якими громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові підстави відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим органом визначені статтею 46 КЗпІІ України.

Так, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 185/676/18 та від 12.08.2021 у справі 755/3373/19.

Під визначеними «передбачених законодавством» випадками слід розуміти: закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови КМУ, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Тобто прийняті постанови, укази, накази, тощо, не повинні суперечити Конституції та законам України (див. рішення Конституційного Суду України від 09.07.1998 р. № 12-рп/98, щодо офіційного тлумачення терміну «законодавство»).

Якщо підзаконні нормативні акти суперечать актам вищої юридичної дії, застосуванню та виконанню підлягають останні.

Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Конституційний Суд України, у рішенні № 10-р/2020 від 28.08.2020 встановив: «... Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, яка є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України...»

В даному ж випадку саме підзаконним актом обмежено право позивача на працю, а постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 всупереч Конституції України ще й встановлено обмеження на отримання заробітної плати та позбавлено гарантій щодо відсторонення за законом. Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язані зі щепленням проти COVID-19, встановлення ж такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 цього Закону не є обов`язковим.

Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими.

Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Зі змісту ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що обов`язковою та єдиною підставою для визначення додаткових профілактичних щеплень є діяльність, шо може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб. Отже, фактом який має бути також виявлений власником чи уповноваженим ним органом для відсторонення працівника з підстав, передбачених ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», є і те, чи є нормативно-правовий акт чи інший доказ, який би підтверджував чи встановлював, що має місце діяльність, яка може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

В даному випадку з преамбули Наказу МОЗ № 2153 вбачається, що: «обов`язковим

профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, підлягають працівники...».

Тобто, наказ МОЗ № 2153 не встановлює та не передбачає, що діяльність перелічених в ньому працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, тому підстави для відсторонення, що передбачені в передбачених ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» - відсутні.

Крім того, якщо мова йде про «інші випадки, передбачених законодавством», що вказано в ст. 46 КЗпП України, то слід враховувати не лише ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а й такий спеціальний нормативно- правовий акт як Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 (далі - Календар профілактичних щеплень).

Календар профілактичних щеплень в Україні - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Інші обов`язкові щеплення встановлюються відповідно до цього Календаря для груп населення: за віком; щеплення дітей з порушенням цього Календаря; щеплення ВІЛ-інфікованих осіб; за станом здоров`я: щеплення дітей після алло/ауто-ГСГК (трансплантація стовбурових гемопоетичних клітин); щеплення на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями (п. 1 р. І Календаря профілактичних щеплень в Україні).

Календар профілактичних щеплень є єдиним визначеним нормативно-правовим актом, який містить перелік видів обов`язкового щеплення, в тому числі, і за епідемічними показниками, при цьому суд враховує, що Наказ МОЗ № 2153 містить лише перелік професій та не є нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень, оскільки такі повноваження не передбачені ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Навіть у разі наявності епідемічних показань, обов`язкові щеплення мають бути встановлені саме Календарем профілактичних щеплень в Україні, бо це є єдиний встановлений законодавством нормативно-правовий акт, який визначає перелік обов`язкових щеплень, інші ж органи можуть приймати рішення про проведення обов`язкових щеплень тільки у тому випадку, якщо вони передбачені переліком у Календарі профілактичних щеплень в Україні.

Серед іншого, п. 2 р. І Календаря профілактичних щеплень містить положення проте, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи.

При цьому, р. IV Календаря профілактичних щеплень в Україні визначає перелік щеплень, які проводяться на ендемічних і ензоотичних територіях та за епідемічними показаннями, до якого входять щеплення від таких захворювань: туляремія, бруцельоз, гарячка КУ, кліщовий енцефаліт, чума, червоний тиф, грип, жовта лихоманка, сказ, дифтерія, правець, гепатит А, поліомієліт, кір, епідемічний паротит, краснуха, менінгококова інфекція, гепатит В, сибірська виразка, вітряна віспа, кашлюк.

Отже, Календар профілактичних щеплень в Україні серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, ще одним фактом, який має бути також виявлений власником чи уповноваженим ним органом для відсторонення працівника, є наявність поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби про усунення від роботи особи, яка ухиляється від щеплення, крім того, з даної норми також вбачається, що єдиним компетентним органом для встановлення факту ухилення від щеплення є виключно посадова особа державної санітарно-епідеміологічної служби, а не роботодавець.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щодо отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення, а також вимог ч.2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством», визначена в ст. 46 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки «інший випадок», який зазначають з посиланням на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не настав, адже:

- відсутній будь-який документ, який би встановлював, що діяльність працівників може призвести до зараження працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб;

- щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, не передбачено Календарем профілактичних щеплень, як єдиним нормативним актом, який встановлює види обов`язкових щеплень, в тому числі і за епідемічними показниками.

Стаття 46 КЗпП містить вичерпний перелік підстав для відсторонення та не підлягає розширеному тлумаченню.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП встановлений вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у постановах від 01.04.2020 у справі № 761/12073/18, від 23.01.2019 у справі № 755/6458/15- ц.

Наведене дає підстави для висновку, що оскаржуваний наказ ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» №261-к/тр від 20 грудня 2021 року не містить належних правових підстав для відсторонення позивача від роботи, адже ст. 46 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав для відсторонення від роботи, а така підстава як «в інших випадках, передбачених законодавством» не може бути застосована до спірних правовідносин.

З вищевказаних підстав суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу №2426-к/тр від 20 грудня 2021 року щодо відсторонення позивача від роботи.

Разом з тим, не підлягає до задоволення вимога позивача про поновлення на роботі, оскільки поновленню на роботі підлягають лише звільнені працівники. Звільнення працівника, на відміну від відсторонення, веде до повного припинення трудових відносин із працівником.

У разі, якщо працівника не звільнено з роботи, то він повертається до роботи після усунення підстав, що стали причиною для його відсторонення. А тому, скасування судом наказу про відсторонення позивача від роботи є достатньою підставою для його допущення до роботи.

Інші аргументи сторін, втому числі й щодо наявності чи відсутності в позивача обов`язку надати роботодавцю інформацію про вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, правомірність отримання такої інформації роботодавцем з інших джерел та подальше її використання в службових цілях, - не потребують окремої правової оцінки, оскільки не впливають на висновок суду щодо незаконності наказу про відсторонення позивача від роботи.

Таким чином, позивач внаслідок незаконного відсторонення від роботи зазнав протиправного втручання в його право на працю, внаслідок чого був позбавлений можливості заробляти собі на життя власною працею, а тому його порушені права підлягають захисту та поновленню.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 712/3841/17 від 21.01.2019, яка є обов`язковою для врахування, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №552/3404/17 зазначено, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати та відповідно отримувати заробітну плату.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 року у справі № 815/5976/14 зазначив, що виплата за вимушений прогул є заробітною платою, тому вона обчислюється саме у прив`язці до часу такого стану працівника, коли він вимушений був (не з його вини) не виконувати свою трудову функцію.

Правила обрахунку середнього заробітку визначені постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи межі заявлених позивачем вимог, не вбачає підстав для здійснення обрахунку та визначення конкретної суми середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу. Водночас, слід відмітити, що сторона відповідача в судовому засіданні погодилась з розрахунком позивача суми невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 31 560,48 гривень. А тому, вимога позивача про зобов`язання ДП «Луцький ремонтний завод «Мотор» виплатити йому заробітну плату за весь період відсторонення від роботи підлягає до задоволення.

Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

Стороною позивача не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували витрати позивача на правову допомогу. Зокрема, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, укладений між позивачем та його адвокатом, детальний опис робіт (наданих послуг).

З наведених мотивів суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у відшкодуванні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5 000,00 гривень.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із висновком суду про задоволенням вимог позову, які оплачені судовим збором, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 гривень.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» №261-к/тр від 20 грудня 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Зобов`язати Державне підприємство «Луцький ремонтний завод «Мотор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за весь час відсторонення від роботи.

В задоволенні позову в частині вимог про поновлення на роботі відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Луцький ремонтний завод «Мотор» в користь ОСОБА_1 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; паспорт серії НОМЕР_1 );

Відповідач: Державне підприємство «Луцький ремонтний завод «Мотор» (місце знаходження: 43023, м. Луцьк, вул. Ківерцівська, 3; код в ).

Дата складення повного рішення суду 04 квітня 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області О. М. Гринь