ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/264/22 Справа № 205/97/20 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 10 лютого 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 148 996, 00 грн, посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №5-133.

06 березня 2015 року ОСОБА_2 подарував зазначену вище квартиру своєму сину ОСОБА_3 .

Постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі №205/3257/15-ц задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 . Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 задоволено, а саме: визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185, між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру, загальною площею 37,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувано зазначену квартиру з незаконного володіння від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

При цьому, судом було встановлено хронологію подій перепродажу зазначеної квартири: спочатку договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , потім між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , потім між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а вже ОСОБА_2 подарував спірну квартиру своєму сину ОСОБА_3 .

Таким чином, відповідач продала вказану квартиру і отримала за неї грошові кошти від позивача, не будучи її власником.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 148 996, 00 грн, посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 лютого 2015 року за реєстровим №5-133 недійсним; застосувати наслідки недійсного правочину, а саме стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у сумі 148 996, 00 грн, а також - моральну шкоду у розмірі 74 498, 00 грн та судовий збір на загальну суму 3 075,74 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, стягнення грошових коштів та моральної шкоди - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача грошові кошти у розмірі 148 996, 00 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині вимог позову - відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважає доводи скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 148 996, 00 грн, який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. за реєстровим №5-133 (а.с. 13).

06 березня 2015 року ОСОБА_2 подарував квартиру АДРЕСА_1 своєму сину ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. та зареєстрованим в реєстрі за №527 (а.с. 9-10).

Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року, у справі №205/3257/15-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 .

Проте, постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі №205/3257/15-ц рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення, яким договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 квітня 1999 року, зареєстрований на Товарній біржі «Українська» 06 квітня 1999 року за реєстраційним №07/0321-Н та зареєстрований в КП ДМБТІ ДОР 16 січня 2003 року в реєстровій книзі №114п за реєстровим №93-185, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - визнано недійсним. Скасовано державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 та право власності визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також витребувано спірну квартиру з незаконного володіння від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 (а.с. 16-21).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 06 квітня 1999 року, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , визнано недійсним постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі №205/3257/15-ц, а тому дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини пов'язані із визнанням правочинів недійсними та застосуванням наслідків недійсності правочинів врегульовані Цивільним кодексом України.

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

З вищевказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 148 996, 00 грн, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 лютого 2015 року за реєстровим № 5-133, оскільки договір купівлі-продажу цієї ж квартири від 06 квітня 1999 року, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , було визнано недійсним постановою Верховного суду від 27 листопада 2019 року по справі №205/3257/15-ц, тому оспорювання наступних правочинів щодо спірного нерухомого майна не вимагається, адже ОСОБА_9 не мав правових підстав для здійснення в подальшому правочину щодо відчуження спірної квартири, тобто, ОСОБА_1 в свою чергу також не набула таких правових підстав.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що будь-які заборони або обтяження щодо об`єкту нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , на момент укладання між нею та позивачем договору купівлі-продажу, були відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення грошових коштів та моральної шкоди.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 (провадження №12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року зазначив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на виконання умов Договору було сплачено ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 148 996, 00 грн.

Факт сплати коштів підтверджується змістом п. 3 Договору, відповідно до якого продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 148 996, 00 грн, які покупець сплатив продавцю під час оформлення цього Договору (а.с. 13).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 148 996, 00 грн, які були сплачені позивачем за договором купівлі-продажу квартири від 10 лютого 2015 року, укладеним між ним та ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зокрема, щодо розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз (правова позиція Верховного Суду України № 6-28008св10 від 13 липня 2011 року).

Водночас, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Так, з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що позивачем не обґрунтована сума моральної шкоди в розмірі 74 498, 00 грн, а будь-які докази загострення хронічних хвороб чи погіршення його самопочуття - відсутні.

Разом з тим, аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи із справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає достатнім для компенсації немайнових втрат, реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири 10 лютого 2015 року не підлягають до задоволення, оскільки на момент його укладання ОСОБА_1 не мала правових підстав для здійснення відчуження нерухомого майна, у зв`язку з чим, наявні правові підстави для застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 148 996, 00 грн, які ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 під час оформлення зазначеного Договору, та моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 грн, як компенсації немайнових втрат, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність часткового задоволення даного позову.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова