ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1703/22 Справа № 201/9507/19 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк"

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Альфа-Банк", державного реєстратора Обласного комунального підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської області Волос Олени Володимирівни про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, скасування запису про право власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, який уточнювався та доповнювався, до Акціонерного товариства "Альфа-Банк" (далі - АТ "Альфа-Банк", банк), державного реєстратора Обласного комунального підприємства "Софіївське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської області Волос Олени Володимирівни (далі - державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ") про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, скасування запису про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що вони, перебуваючи в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року за № 965 придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1 .

У подальшому, 14 лютого 2013 року придбана в шлюбі квартира була виведена з житлового фонду й переведена в нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, право власності зареєстровано Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 лютого 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , номер запису про право власності 146540.

19 квітня 2007 року між АТ "Альфа Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 94 535,00 доларів США на придбання об`єкту нерухомості.

Крім того, в цей же день, 19 квітня 2007 року, між ОСОБА_1 та АТ "Альфа-Банк" було укладено іпотечний договір № 800000197-И, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., предметом якого була придбана подружжям квартира АДРЕСА_1 .

Позивачі зазначали, що кредитний договір № 800000197 від 19 квітня 2007 року та договір іпотеки № 800000197-И були укладені ОСОБА_1 за час перебування сторін у шлюбі та укладалися ним виключно в інтересах сім`ї з метою отримання від фінансової установи грошових коштів для придбання нерухомого майна.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до АТ "Альфа-Банк", треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Крім того, 25 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до вищезазначеного суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , а також до набрання законної сили рішення у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на спірне приміщення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

13 серпня 2019 року позивачі отримали лист від АТ "Альфа-Банк", в якому було повідомлено їх про те, що банк є власником спірного нежитлового приміщення з 06 червня 2019 року за індексним номером 47293213 всупереч ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про забезпечення позову від 28 березня 2019 року. З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставою виникнення права власності зазначено вимога/Іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер № 4459/18, виданий 18 жовтня 2018 року, яку позивачі не отримували й не бачили.

Позивачі зазначали, що АТ "Альфа-Банк" був зобов`язаний надати, а державний реєстратор мав повноваження провести перереєстрацію права власності на спірне майно тільки у разі наявності доказів отримання позивачами вимоги про усунення порушень, а також за наявності доказів того, що з моменту отримання ними цієї вимоги сплинуло 30 днів.

Державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" здійснила перехід права власності на користь АТ "Альфа-Банк" не тільки всупереч заборони суду, а в порушення вимог статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" без підтвердження про вручення повідомлення вимоги дострокового погашення заборгованості, серія та номер № 4459/18 від 18 жовтня 2018 року.

Державним реєстратором ОКП "Софіївське БТІ" порушено пункт 1 частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", а саме не встановлено відповідність заявлених АТ "Альфа-Банк" прав на спірне майно й наданих реєстратору документів на реєстрацію законних прав вимогам законодавства.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд: визнати протиправними дії та скасувати рішення державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. про державну реєстрацію права власності приміщення АДРЕСА_1 на користь АТ "Альфа-Банк", індексний номер 47293213 від 11 червня 2019 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності № 31943394 про реєстрацію за АТ "Альфа-Банк" право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , здійснений 11 червня 2019 року державним реєстратором ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності № 31943394 про реєстрацію за АТ "Альфа-Банк" право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , здійснений 11 червня 2019 року державним реєстратором ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ "Альфа-Банк", посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачів - адвокат Дрозд Р.Ю. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача АТ "Альфа-Банк" - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи в шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2007 року за № 965 придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ім`я ОСОБА_1

14 лютого 2013 року придбана в шлюбі квартира була виведена з житлового фонду й переведена в нежитлове приміщення - магазин непродовольчих товарів, право власності зареєстровано Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 лютого 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , номер запису про право власності 146540.

19 квітня 2007 року між АТ "Альфа Банк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 94 535,00 доларів США на придбання об`єкту нерухомості.

Крім того, в цей же день, 19 квітня 2007 року, між ОСОБА_1 та АТ "Альфа-Банк" було укладено іпотечний договір № 800000197-И, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., предметом якого була придбана подружжям квартира АДРЕСА_1 .

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до АТ "Альфа-Банк", треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Крім того, 25 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до вищезазначеного суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , а також до набрання законної сили рішення у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на спірне приміщення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено та заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо переоформлення права власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

13 серпня 2019 року позивачі отримали лист від АТ "Альфа-Банк", в якому було повідомлено їх про те, що банк є власником спірного нежитлового приміщення з 06 червня 2019 року за індексним номером 47293213 всупереч ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про забезпечення позову від 28 березня 2019 року. З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що підставою виникнення права власності зазначено вимога/Іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, серія та номер № 4459/18, виданий 18 жовтня 2018 року, яку позивачі не отримували.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що відповідач АТ "Альфа-Банк" був зобов`язаний надати, а державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" мав повноваження провести перереєстрацію права власності на спірне майно тільки у разі наявності доказів отримання позивачами вимоги про усунення порушень, а також за наявності доказів того, що з моменту отримання ними цієї вимоги сплинуло 30 днів, такі докази матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо способу захисту порушеного права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Щодо позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. про державну реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 на користь АТ "Альфа-Банк", індексний номер 47293213 від 11 червня 2019 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з АТ "Альфа-Банк" з приводу порушення останнім права власності позивачів на нежитлове приміщення внаслідок наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за АТ "Альфа-Банк" права власності на приміщення АДРЕСА_1 , державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. є неналежним відповідачем.

Тому, судом першої інстанції правильного відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В.

Щодо здійснення реєстратором реєстраційної дії за наявності обтяження на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 Закону України № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, коли наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. За методом правового регулювання частина перша статті 24 Закон України № 1952-IV була сформульована як дозвільна регулятивна диспозитивна норма, оскільки наділяє суб`єкта можливістю здійснювати певні дії за декількома варіантами, вказує на можливість вибору іншого варіанта поведінки нотаріуса: у державні реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі певних випадків.

Разом із тим, у частині четвертій статті 24 Закону України № 1952-IV зазначені підстави, коли така відмова не застосовується.

Згідно з пунктом третім частини четвертої статті 24 Закону України № 1952-IV відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Відповідно до висновку, сформульованого у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 61-45цс20), стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є примусовою дією іпотекодержателя, то державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснювалася з урахуванням умов, визначених у пункті 3 частини четвертої статті 24 Закону України № 1952-IV, і підстав для відмови у її проведенні у нотаріуса не було.

Подібних висновків дійшли колегія суддів Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2018 року у справі № 466/5878/16-ц (провадження № 61-1268св17), від 25 червня 2020 року у справі № 904/2922/18 (пункти 98, 107-108, 116), від 14 квітня 2021 року у справі № 705/4381/19 (провадження № 61-17883св20, від 02 червня 2021 року у справі № 520/5566/19 (провадження № 61-7800св20).

Щодо неналежного повідомлення боржника про усунення порушень щодо заборгованості.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону "Про іпотеку").

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині першій статті 20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України "Про іпотеку" процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, пунктом 61 Порядку визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц, провадження № 14-2цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) дійшла висновку про те, що недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавців та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавці фактично отримали таку вимогу або мали її отримати, але не отримали внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" від 12 травня 2006 року № 211.

У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Судом апеляційної інстанції установлено та це убачається з матеріалів справи, що 24 жовтня 2018 року (згідно поштового штемпелю) АТ "Альфа-Банк" направило ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, вих. № 4459/18 від 18 жовтня 2018 року (т.1 а.с.81,83).

Проте, матеріали справи не містять, а АТ "Альфа-Банк" не надав суду належних та допустимих доказів отримання такого повідомлення боржником, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, АТ "Альфа-Банк" був зобов`язаний надати, а державний реєстратор мав повноваження провести перереєстрацію права власності на спірне майно тільки у разі наявності доказів отримання позивачами вимоги про усунення порушень, а також за наявності доказів того, що з моменту отримання ними цієї вимоги сплинуло 30 днів.

Таким чином, АТ "Альфа-Банк" не довело належними та допустимими доказами направлення ОСОБА_1 та отримання ним вимоги про усунення порушень договору, а відтак, і виконання вимог підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій та пункту 4.1.1 договору іпотеки. Зазначене свідчить про порушення законодавчої вимоги щодо належного повідомлення іпотекодавця.

Отже, державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. здійснила перехід права власності на користь АТ "Альфа-Банк" в порушення вимог статті 23 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" без підтвердження про вручення повідомлення вимоги дострокового погашення заборгованості, серія та номер № 4459/18 від 18 жовтня 2018 року.

Встановивши факт неотримання ОСОБА_1 повідомлення про намір Банку здійснити перехід права власності до іпотекодержателя на предмет іпотеки, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності запис про право власності № 31943394 про реєстрацію за АТ "Альфа-Банк" право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , здійснений 11 червня 2019 року державним реєстратором ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В.

Колегія суддів звертає увагу, що для встановлення фактичних обставин по справі, а саме направлення ОСОБА_1 та отримання ним вимоги про усунення порушень договору, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2021 року було витребувано у державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. належним чином завірену повну копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , за АТ "Альфа-Банк", запис про право власності № 31943394 від 06 червня 2019 року.

Проте, вказана ухвала апеляційного суду, яка неодноразово направлялась на адресу державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ"Волос О.В. та була ним отримана, що підтверджено матеріалами справи, а саме рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, однак державним реєстратором не була виконана, витребувані документи без поважних причин надано не було.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини десятої статті 84 ЦПК України, згідно з якою, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

Оскільки ні АТ "Альфа-Банк", ні державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. не надали суду копії реєстраційних документів, на підставі яких здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком, то немає підстав вважати, що відповідачі діяли згідно із Законом України "Про іпотеку", Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядком № 1127, про що зазначає банк у своїй касаційній скарзі. Наявність укладеного між сторонами договору іпотеки не може свідчити про безумовне право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки, оскільки цьому передує підтверджене порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, що відповідачами не доведено, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу відхиляються.

Аргументи апеляційної скарги про те, що державний реєстратор не має права на безпідставну відмову у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії, а також на відмову у державній реєстрації, не приймаються, оскільки внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а матеріали справи не містять підтвердження дотримання таких вимог державним реєстратором.

Враховуючи те, що на виконання ухвали суду про витребування доказів від 27 травня 2021 року відповідач державний реєстратор ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. не надав належним чином завірену копію реєстраційної справи, що унеможливлює встановлення обставин справи, зокрема, чи виконав іпотекодержатель обов`язок щодо надсилання боржнику повідомлення-вимоги про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та усунення таких порушень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком проведена з порушенням вимог чинного законодавства.

Крім того, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року було витребувано у Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері Державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином завірену повну копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , за АТ "Альфа-Банк", запис про право власності № 31943394 від 06 червня 2019 року.

На виконання ухвали апеляційного суду, Відділ реєстрації майнових прав управління у сфері Державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив, що станом на 11 лютого 2022 року документи реєстраційної справи за вказаною адресою щодо реєстраційних дій від 11 червня 2019 року державного реєстратора ОКП "Софіївське БТІ" Волос О.В. на зберігання не надходили.

Одночасно, відділом було надано належним чином завірені електронні копії документів, які додавались до заяви № 34436541 від 06 червня 2019 року (номер запису: 31943394) на приміщення АДРЕСА_1 , а саме: кредитний договір № 800000197 від 19 квітня 2007 року; іпотечний договір № 800000197-И від 19 квітня 2007 року; повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, вих. № 4459/18 від 18 жовтня 2018 року. Доказів отримання боржником такого повідомлення надані матеріали не містять.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачами не доведено належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором чи інших обставин, які виключають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не мають правового значення для вирішення цієї справи, а право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки не оспорюється.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Альфа-Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко