Справа № 343/1274/21
Провадження № 22-ц/4808/420/22
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Верховної Ради України про визнання жертвою дій влади, відшкодування понесених грошових втрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Лицурем І.М. 10 грудня 2021 року в м. Долині,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Верховної Ради України та Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області, Верховної Ради України про визнання жертвою дій влади, відшкодування понесених грошових втрат.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач став жертвою дій та бездіяльності Верховної Ради України та Долинської міської ради, що проявилося у судовому рішенні від 11 червня 2021 року в справі №343/947/21.

Зазначав, що прийнятий Верховною Радою України Закон «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» та його реалізація Долинською міською радою Калуського району Івано-Франківської шляхом прийняття рішення виконавчого комітету №105 від 19.05.2017 року, згідно п. 4 якого уповноважено представника підписувати від співвласників договори з управителем багатоквартирних будинків, дозволяють захопити в управління його частку в спільній власності та пограбувати його шляхом накладення абонплати, що є доказом зловживання владою. Вказаний закон перевів його з розряду власників до категорії споживачів та позбавив права власності, оскільки дозволяє призначити управителя будинку без його згоди. Відповідачі, не спитавши позивача, позбавили його права самостійно управляти багатоквартирним будинком. Докази по діях Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області прийняті і визнані судом у справі №343/947/21. Цими діями було порушено владою ряд статей Конституції України, що є нормами прямої дії. У вказаній даній справі суд виходив з позиції, що якщо він несе відповідальність за спільне майно, то повинен сплачувати абонплату за комунальні послуги, хоча будинок вже не перебуває в комунальній власності. До того ж забувши, що не тільки він несе відповідальність за спільне майно перед іншими, а й інші перед ним. При цьому затрати на утримання майна, з одного боку, мають бути достатніми та обґрунтованим, тобто для не нанесення шкоди майну, а з іншого не надлишковими, для не нанесення особистої шкоди. Під час розгляду справи йому не було відомо про докази, які б підтвердили виконані роботи та й взагалі, що хоч якісь роботи проводились саме по його будинку.

Вказує, що ніколи не ухилявся від відповідальності за спільну власність, що підтверджується журналами обстеження димоходів з його підписом. Щодо освітлення під`їзду позивача, то йому не вдалось вияснити, чи виставлено рахунок за електроенергію саме за освітлення в його під`їзді, оскільки освітлення інших під`їздів його не стосуються. Проте, у справі №343/947/21 взято до уваги саме абонплату, а не виконуваність робіт.

Оскільки Долинська міська рада Калуського району Івано-Франківської області разом з управителем усунули його від контролю за спільною власністю та визначили абонплату, позивач не став її сплачувати, скориставшись ст. 55 Конституції, оскільки кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Коли ж управитель зв`язався з ним з приводу неоплати, він вказав, що не укладав договір і готовий заплатити тільки за огляд димоходів і за конкретно виконані роботи, проте управитель наполіг на повній оплаті.

В судовому засіданні в зазначеній справі ОСОБА_1 позов не визнав через дискримінаційну складову та відсутність даних про фактично виконані роботи.

Зазначає, що від відповідальності за спільне майно не відмовляється. Однак хотів би для цього бачити докази виконаних робіт. Проте судом відсутність доказів проігноровано, а взято до уваги тільки розрахунки по абонплаті і договір, в якому зафіксовано домовленість однієї сторони з другою про оплату третьою стороною.

Вважає, що абонплата за послуги носить дискримінаційний характер, оскільки він мусить проводити оплату за можливе пошкодження транспортних комунікацій наперед, без надання доказів необхідності ремонту.

Оскільки суд приймав рішення на основі законів чи змін до них, що запровадила Верховна Рада України, остання повинна відшкодовувати позивачу грошові втрати. Загальний розмір судових втрат становить 8010,00 грн., які складаються: у справі №343/570/21 - втрати у розмірі 143,50 грн. при подачі заяви про скасування судового наказу, у справі №343/947/21 - втрати у розмірі 7095,27 грн. та комісія банку 70,96 грн., за винятком 509,23, грн., які позивач визнавав, та відшкодування часу у всіх справах і послуг адвоката, які становлять 1210,00 грн. Також при відшкодуванні нанесених втрат майбутні втрати по дискримінації не зникнуть, тому на Верховну Раду України слід накласти щомісячні стягнення на користь позивача в сумі 8,15 грн., з яких: 2,90 грн. - за обслуговування сантехнічних мереж та 5,25 грн. - за обслуговування електромереж за майбутні щомісячні втрати по обслуговуванню внутрішньобудинкових мереж до часу усунення дискримінації.

Вказує, що не оскаржує жоден закон чи зміну до них, а лише просить визнати, що дія цих законів чи їх відсутність, які характеризують діяльність чи бездіяльність Верховної Ради України, призвела до порушення його основних прав та свобод і таких же утисків зазнають мільйони жителів багатоквартирних будинків.

Просить визнати його жертвою дій та бездіяльності влади, понесені грошові втрати в судових справах №343/570/21 та №343/947/21 в загальній сумі 8010,00 грн. та судові витрати в розмірі 1210,00 грн. компенсувати за рахунок держави, а також покласти на Верховну Раду України щомісячні стягнення на його користь в сумі 8,15 грн., з яких: 2,9 грн. - за обслуговування сантехнічних мереж та 5,25 грн. - за обслуговування електромереж за майбутні щомісячні втрати по обслуговуванню внутрішньобудинкових мереж до часу усунення дискримінації.

Рішенням Долинського районного суду від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду необґрунтованим та немотивованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що закони та рішення влади зокрема щодо здійснення права власності у багатоквартирному будинку, не повинні суперечити Конституції України. Однак в даному випадку судом першої інстанції не застосовано принцип верховенства права.

Не погоджується із висновком суду про те, що позивач не надав жодного доказу в обґрунтування позовних вимог. Стверджує, що обґрунтування - це статті Конституції, які він навів у позовній заяві і доводив, що саме дії чи бездіяльність влади призвели до порушення цих статей, оскільки влада має діяти виключно на підставі законів, а конституція має найвищу юридичну силу. Доказом подій, на які він посилався, є рішення суду від 11 червня 2021 року по справі №343/947/21, а те, що він виконав це рішення та поніс грошові втрати, підтверджується квитанцією, доданою до матеріалів справи.

Вважає, що те, що він не оскаржував рішення суду в справі №343/947/21, не свідчить про безпідставність даного позову, оскільки таке все одно не призвело б до понесення відповідальності винуватцями його порушених прав.

Зазначає, що він захищає особистий інтерес, а не публічний.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Верховна Рада України подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що вона є єдиним законодавчим органом, а органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Між позивачем та Верховною Радою України відсутні будь-які правовідносини, тобто відсутній спір про право цивільне, що виключає можливість його звернення до суду з цивільним позовом до парламенту про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вказує, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про недоведення позивачем завданої йому шкоди, протиправності діяння відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між ними, не зазначення підстав для стягнення понесених грошових витрат та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Крім того ОСОБА_1 рішення виконавчого комітету Долинської міської ради №105 від 19.05.2017 року «Про затвердження результатів конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку» та Договір №97 про надання послуг з управління будівлею, спорудами та прибудинковою територією від 24.05.2017 року не оскаржував, доказів того, що вони визнані недійсними чи скасовувалися, не надав. Тому вважає, що даний позов є безпідставним та необґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, зазначених у ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися.

Представник Верховної Ради подав клопотання, у якому просить розглядати справу без його участі.

Представник Долинської міської ради Калуського району Івано-Франківської області причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 24.05.2017 року між ТОВ «Нова Долина» та співвласниками будинків, зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає позивач ОСОБА_1 , в особі уповноваженого рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради №105 від 19.05.2017 року представника органу місцевого самоврядування ОСОБА_2 , було укладено Договір №97 про надання послуг з управління будівлею, спорудами та прибудинковою територією, відповідно до якого управитель зобов`язувався надавати співвласникам послугу з управління з організації утримання спільної сумісної власності власників житлових і нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку (будинках) згідно Додатку 1 до Договору для забезпечення його сталого функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його цілісності та організації забезпечення потреби власників, співвласників, наймачів, орендарів у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості, а співвласники надають право управителю відраховувати належну йому плату від загальної суми сплачених внесків на утримання об`єкта, а також відшкодовувати здійснені ним необхідні витрати, пов`язані з управлінням об`єктом, у разі, коли управитель отримав на такі витрати письмову згоду співвласників (а.с. 21-23).

01.04.2021 року Долинським районним судом Івано-Франківської області по справі №343/570/21 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Нова Долина» 2887,19 грн. заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01.04.2018 року до 31.03.2021 року, а також 227 грн. сплаченого судового збору та 660,00 грн. витрат на надання правничої допомоги (а.с. 27).

ОСОБА_1 із вказаним судовим наказом не погодився та подав заяву про його скасування. Ухвалою суду від 09.04.2021 року вказаний судовий наказ скасовано. Роз`яснено, що заявлені стягувачем вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову (а.с. 25-26).

Після цього ТОВ «Нова Долина» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 3027,97 грн. заборгованості за надану йому послугу з управління багатоквартирним будинком за період з 01.06.2017 року по 30.04.2021 року, 409,88 грн. інфляційних втрат та 177,42 грн. 3% річних, а всього 3615,27 грн., а також 2270,00 грн. сплаченого судового збору та понесені витрати на професійну правову допомогу.

Рішенням Долинського районного суду від 11 червня 2021 року по справі №343/947/21 позов ТОВ «Нова Долина» задоволено. Під час розгляду справи встановлено, що ТОВ «Нова Долина» є управителем будинку АДРЕСА_1 , в якому проживає позивач, про що свідчить рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 19.05.2017 року №105 «Про затвердження результатів конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку», Договір №97 про надання послуг з управління будівлею, спорудами та прибудинковою територією від 24.05.2017 року та Додаток №1 до Договору. Враховано, що ОСОБА_1 позов не визнав з тих підстав, що він договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком з ТОВ «Нова Долина» не укладав, цей договір укладено без його згоди; до визначення необхідності та об`єму робіт, що виконувалися управителем, його також не залучали. При цьому ОСОБА_1 було роз`яснено, що рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту судового рішення (а.с. 19-20).

Однак вищевказане рішення суду ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржував, воно набрало законної сили і останній добровільно сплатив присуджені кошти, про що сам ствердив в позові та в судовому засіданні суду першої інстанції.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати його жертвою дій та бездіяльності влади, стягнути з відповідача понесені грошові втрати в судових справах №343/570/21 та №343/947/21 в загальній сумі 8010,00 грн. та судові витрати в розмірі 1210,00 грн., а також покласти на Верховну Раду України щомісячні стягнення на його користь в сумі 8,15 грн., з яких: 2,9 грн. - за обслуговування сантехнічних мереж та 5,25 грн. - за обслуговування електромереж за майбутні щомісячні втрати по обслуговуванню внутрішньобудинкових мереж до часу усунення дискримінації, посилаючись на те, що дія прийнятих Верховною Радою України законів призвела до порушення його основних прав та свобод, гарантованих Конституцією України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач будь-яких підстав для стягнення з відповідачів понесених грошових втрат в судових справах №343/570/21 та №343/947/21 в загальній сумі 8010,00 грн., а також судових витрат по справі в розмірі 1210,00 грн. не вказав та доказів на обґрунтування таких підстав не надав, а у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України підставою для стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, є задоволення позову, що в даному випадку також відсутнє. Також ОСОБА_1 не оскаржував рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 19.05.2017 року №105 «Про затвердження результатів конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку» та Договір №97 про надання послуг з управління будівлею, спорудами та прибудинковою територією від 24.05.2017 року, не надав доказів того, що такі визнані недійсними чи скасовувалися. Не оскаржував в апеляційному порядку і рішення Долинського районного суду від 11 червня 2021 року по справі №343/947/21. За таких обставин заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. В передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами ст. 1166 ЦК України, відповідно до яких майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №686/10710/18 (провадження №61-125св19), від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20(провадження №61-2846св21), від 25 жовтня 2021 року у справі №686/27099/20 (провадження №61-6880ск21), від 15 листопада 2021 року у справі №686/24617/20(провадження №61-10922св21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

З урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Згідно з частиною другою статті 6 та частиною другою статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст. 75 Конституції України).

Суд першої інстанції вірно встановив, що ні рішення виконавчого комітету Долинської міської ради від 19.05.2017 року №105 «Про затвердження результатів конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку», ні Договір №97 про надання послуг з управління будівлею, спорудами та прибудинковою територією від 24.05.2017 року позивач не оскаржував, доказів того, що вони визнані недійсними чи скасовані, не надав.

Також не визнавався неконституційним та є чинним Закон України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку».

Таким чином, оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Що стосується доводів апелянта про те, що закони та рішення влади щодо здійснення права власності у багатоквартирному будинку суперечать Конституції України та порушують його права як власника, то такі не доводять існування між ним та Верховною Радою України спору про право цивільне, завдання Верховною Радою України шкоди, а саме наявності протиправних дій чи бездіяльності даного органу, його посадових осіб і причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

Незгода позивача з нормами вищевказаного закону та рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради, які є чинними, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому матеріальної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків місцевого суду також не спростовують та не дають підстав зміни чи скасування судового рішення по справі, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 30 березня 2022 року.