Справа № 206/5913/21
Провадження № 2/206/342/22
18.03.2022 Самарський районний суд
головуючий суддя Маштак К.С.,
секретаря судового засідання Різниченко Я.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з нерухомого майна,
І. Стислий виклад позиції позивача.
З урахуванням уточненої позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачу на праві користування. Під час переоформлення документів, після смерті чоловіка ОСОБА_2 , позивач дізналась, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься постанова Самарського ВДВС ДМУЮ від 13.10.2011 ВП № 29937235 від 13.10.2011, якою накладено арешт на вказане нерухоме майно. 23.11.2021 позивач звернулась із запитом до Самарського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із тим, щоб зняти арешт на майно та заборону його відчуження в рамках виконавчого провадження № 29937235, однак позивача повідомили, що законодавством не передбачено зняття арешту у даному випадку. Боржником у виконавчому провадженні № 29937235 зазначений син позивача - ОСОБА_3 , який був знятий з реєстрації з 11.07.2014. Крім того, з 2014 року ОСОБА_3 не належить зазначене майно навіть на праві користування, він не має жодного відношення до даної квартири. Також, виконавчий документ було повернуто стягувачу у 2013 році у зв`язку з відсутністю майна у боржника. Позивач не є боржником у виконавчому провадженні № 29937235, вказаний арешт перешкоджає здійсненню будь-яких дій з нерухомим майном, оформлення права власності на нього, тощо, а тому позивач має право на пред`явлення позову про зняття арешту з майна. Виконавчий лист у виконавчому провадженні виданий Самарським районним судом м. Дніпропетровська є перешкодою у її праві користування. Позивач вважає за необхідне приватизувати вказану квартиру, придбати її у власність, однак накладений арешт перешкоджає їй у цьому. Позивач не оскаржувала будь-які дії чи бездіяльність державного виконавця під час накладення арешту. Також, позивач зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. ОСОБА_3 не має будь-яких прав на нерухоме майно (право власності, користування). Позивач вважає, що вона має право на скасування арешту через який остання, як належний користувач, позбавлена можливості вчиняти будь-які дії із майном. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд скасувати арешт з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено у виконавчому провадженні № 29937235 (а.с. 1-6, 27-28).
Представник відповідача повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, у судові засідання не з`явився, правом на подання відзиву не скористався.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
24.12.2021 до суду надійшла позовна заява з додатками, яка ухвалою судді від 28.12.2021 була залишена без руху (а.с. 1-23, 25).
17.01.2022 до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками (а.с. 27-29).
18.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 17.02.2022 (а.с. 30).
17.02.2022 відкладено підготовче судове засідання на 10.03.2022 у зв`язку з неявкою представника відповідача (а.с. 33).
10.03.2022 від позивача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача (а.с. 35).
10.03.2022 підготовче судове засідання відкладено на 18.03.2022 у зв`язку з неявкою сторін (а.с. 36).
У судові засідання призначені 17.02.2022, 10.03.2022 та 18.03.2022 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
18.03.2022 закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, проведено розгляд справи по суті під час якого судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 38).
18.03.2022 складено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду (а.с. 39).
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
26.02.1990 громадянину ОСОБА_2 було видано ордер на житлове приміщення № 06 на квартиру АДРЕСА_2 . До складу сім`ї ОСОБА_2 в ордері серед інших зазначена й ОСОБА_1 - дружина (а.с. 14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 831, серія НОМЕР_1 (а.с. 13).
Крім того, в матеріалах інвентаризаційної справи міститься постанова Самарського ВДВС ДМУЮ від 13.10.2011 ВП № 29937235, якою накладено арешт за адресою: АДРЕСА_1 на іншу особу (а.с. 15).
23.11.2021 ОСОБА_1 звернулась із запитом про надання інформації до начальника Самарського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в якому просила надати їй копію постанови про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно та закінчення виконавчого провадження № 29937235 (а.с. 16-17).
08.12.2021 в.о. начальника Самарського ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було надано відповідь № 7235 на запит ОСОБА_1 відповідно до якої зазначено, що перевіркою автоматизованої системи виконавчих проваджень було виявлено запис про обтяження внесений на підставі постанови про арешт майна боржника ВП № 29937235 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1346 виданого 15.06.2011 Дніпропетровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 456324,69 грн.
Виконавче провадження № 29937235 було завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», що не передбачає зняття арешту з майна боржника (а.с. 18).
Відповідно до довідки № 4850 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої ОСОБА_4 13.12.2021 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 незареєстрований власник, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).
Згідно відомостей з ВП-спецрозділу від 02.12.2021, виконавче провадження № 29937235, стосовно боржника ОСОБА_3 та стягувача ПАТ КБ «ПРИВАБАНК» - завершено, у зв`язку з поверненням ВД стягувачеві п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) від 25.12.2013 (а.с. 20-22).
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судом встановлено, що на підставі виконавчого листа № 2-1346 від 15.06.2011, 13.10.2011 було відкрито виконавче провадження № 29937235 з виконання рішення, боржником у якому був ОСОБА_3 та стягувачем - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1994 № 606-XIV, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
У даному виконавчому провадженні 13.10.2011 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження. Однак, сама постанова про арешт боржника до суду надана не була.
В той же час, відповідно до відомостей з ВП - спецрозділ, будь-яких даних щодо того, що у рамках ВП № 29937235 було накладено арешт саме на квартиру АДРЕСА_2 - взагалі відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Так, судом встановлено, що 25.12.2013 державним виконавцем було повернуто виконавчий лист № 2-1346 від 15.06.2011 стягувачеві у ВП № 29937235 у зв`язку з тим, що у боржника ОСОБА_3 відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону № 606-XIV заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Отже, дана квартира в розумінні положень чинного законодавства не є майном боржника та взагалі відсутні будь-які достатні та допустимі докази того, що на квартиру було накладено арешт у ВП № 29937235.
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Таким чином, боржник у виконавчому провадженні не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.
Подібний висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 по справі № 577/4541/20.
В той же час, згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Так, позивач звертаючись до суду з даною позовною заявою зазначила, що їй на праві користування належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Вона не є боржником у виконавчому провадженні № 29937235, однак вона вважає, що виконавчий лист, виданий Самарським районним судом м. Дніпропетровська перешкоджає у її праві користування та можливості оформлення права власності (приватизації) на зазначене майно, через наявність накладеного арешту на квартиру.
Суд критично ставиться до твердження позивача з огляду на те, що відповідно до наданих доказів самою ОСОБА_1 , виконавче провадження № 29937235 було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-1346 від 15.06.2011 виданого Дніпропетровським районним судом м. Дніпропетровська.
Крім того, ОСОБА_1 на підтвердження належності їй права користування зазначеною квартирою долучила до матеріалів справи лише ордер на житлове приміщення № 06 від 26.02.1990 про склад сім`ї, виданий на ім`я ОСОБА_2 .
За змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно.
Таким чином, за змістом положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночаснозвертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
Так, позивач зазначила у позовній заяві, що ОСОБА_3 не належить зазначена квартира з 2014 року навіть на праві користування та він не має жодного відношення до вказаного нерухомого майна.
Позивач зазначила, що ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_2 та саме вона має всі підстави для того, щоб мати можливість оформити за собою право власності на вказану квартиру. Тобто на теперішній час ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна та має вимоги щодо оформлення права власності (приватизації).
Однак, позивач в супереч вимогам законодавства, не будучи власником зазначеного нерухомого майна, звернулась з вимогою лише про скасування арешту з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено у виконавчому провадженні № 29937235.
Таким чином, враховуючи те, що позивач не є власником зазначеної квартири, що ОСОБА_1 не заперечує, а навпаки зазначає у позовній заяві, жодним належним, допустимими та достатнім доказом не доведено наявність законних підстав для звернення останньою з позовною вимогою про скасування арешту з квартири, який було накладено у виконавчому провадженні № 29937235, де позивачем не є боржником.
Окремо, суд вважає необхідним звернути увагу позивача на наступне.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло.
Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло.
У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є в комунальній власності та станом на 13.12.2021 у ній зареєстровані позивач та ОСОБА_4 , які зазначені в ордері виданому на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Із системного аналізу нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків.
Зазначений процес приватизації став необхідним у зв`язку зі зміною суспільних правовідносин у житловій сфері та переходом житла із державної власності у приватну власність громадян.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Згідно з ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку..
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 Житлового кодексу Української РСР, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів належить видача ордерів на жилі приміщення.
Приватизація здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 зазначеного Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Серед них має бути і документ, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
Питання щодо реалізації житлових прав громадян виникають також при включенні житлового приміщення в список житлового фонду, запланованого до реконструкції. Приватизація квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, включених до плану реконструкції поточного року, здійснюється після проведення її реконструкції власником (володільцем) будинку (гуртожитку).
Таким чином, позивач та її син ОСОБА_4 , які на підставі ордеру були вселенні у зазначену квартиру та станом на теперішній час зареєстровані у ній, мають встановлені чинним законодавством права на звернення до компетентних органів для можливості приватизації даної квартири.
Однак, звернувшись до суду з даною позовною заявою, позивач зазначила, що вона позбавлена можливості приватизувати зазначене майно через наявність арешту на ньому у ВП № 29937235. Суд критично ставиться до даних тверджень позивача з огляду на те, що жодними достатніми, допустимими та належними доказами взагалі не було доведено факт того, що позивач зверталась до компетентного органу із відповідним пакетом документів про можливість приватизувати квартиру та що їй було відмовлено саме через наявність арешту на квартиру у виконавчрму провадженні № 29937235.
Крім того, судом було встановлено, що у виконавчому провадженні № 29937235 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, однак в той же час, встановлено відсутність у боржника ОСОБА_3 майна на яке може бути звернено стягнення, що свідчить про те, що у даному виконавчому провадженні не було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 .
Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено наявність арешту на квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено у ВП № 29937235 та те, що позивач має будь-які перешкоди у її праві на звернення до компетентного органу для можливості приватизації даної квартири.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.
Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.
Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. В рішеннях ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 р. та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 р. зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних правв, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).
Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 11, 47, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 13, 263, 264, 265, 280-283, 447 ЦПК України, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Самарського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про скасування арешту з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було накладено у виконавчому провадженні № 29937235- відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 28.03.2022.
Головуючий суддя: К.С. Маштак