ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2313/22 Справа № 205/3359/21 Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційної скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іванютін-Сандомирський Леонід Олегович про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позов мотивований тим, що після смерті брата позивача - ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки, спадкоємці першої черги у ОСОБА_2 відсутні, позивач 16 грудня 2020 року звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О. з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

25 березня 2021 року постановою нотаріуса ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини.

Позивач зазначала в позові, що строк нею було пропущено, так як вона не знала про встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини. Смерть брата дуже вплинула на її емоційний та душевний стан, а також після оплати похорон у неї з`явилися борги, тому, як зазначено в позові, вона через скрутний матеріальний стан не могла подати заяву про прийняття спадщини.

На підставі викладеного позивач просила визначити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2021 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Відзив сторонами по справі подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою та братом по матері - ОСОБА_3 , що підтверджується їх свідоцтвами про народження (а.с. 31, 32) та довідкою Ленінського відділу реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області № 94/03-88 від 19 лютого 2008 року про укладення шлюбу позивача та зміну її прізвища на ОСОБА_1 (а.с.33).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 09 грудня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.16).

Відповідно до відповіді комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 15497 від 28 грудня 2020 року за відомостями станом на 31 грудня 2012 року ОСОБА_2 належала на праві власності 1/4 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.82).

Із спадкової справи, наданої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіним-Сандомирським Л.О., вбачається, що вона відкрита за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 , поданої 16 грудня 2020 року (а.с.59).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іванютіна-Сандомирського Л.О. від 25 березня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, що підтверджують факт проживання спадкоємця разом із спадкодавцем за однією адресою на час смерті останнього, а відтак спадкоємцем не доведено факту того, що ним не пропущено встановлений законодавством строк для прийтяння спадщини (а.с. 17-18).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, з урахуванням ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, має право прийняти спадщину протягом шести місяців з дня її відкриття.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після брата ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише 16 грудня 2020 року пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Разом з тим, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Між тим у пункті 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 міститься роз`яснення, відповідно до якого судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини:1) юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини; 2) необізнаність особи про наявність спадкового майна; 3) похилий вік; 4) непрацездатність; 5) незнання про існування заповіту; 6) встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину; 7) відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; 8) несприятливі погодні умови.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що вона не знала про встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини, оскільки юридична необізнаність позивача не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта, що смерть брата дуже вплинула на її емоційний та душевний стан, а також після оплати похорон у позивача з`явилися борги, тому вона через скрутний матеріальний стан не могла подати заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Апелянт не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня її відкриття, саме посилання на вплив смерті брата на її емоційний та душевний стан, скрутне матеріальне становище не є поважною причиною для пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини.

Крім того, скрутний матеріальний стан, на який посилається апелянт, не пояснює неможливість подання заяви про прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, місцем відкриття спадщини є м. Дніпро, в якому проживає позивач.

Також, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачає обов`язок нотаріуса прийняти надіслану поштою заяву про прийняття спадщини, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, та завести спадкову справу.

Отже, скрутне матеріальне становище спадкоємця не впливає на можливість подачі ним заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки в ході розгляду справи позивачем не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для подання позивачем заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня її відкриття.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко