ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/243/21 Номер провадження 22-ц/814/151/22Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

секретар: Таценко Т.Р.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року та на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу, Широка Олеся Миколаївна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд:

- визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів та поновити пропущений строк позовної давності для подання позовної заяви;

- визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0964 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0024, укладений 06 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Широкою Олесею Миколаївною, в реєстрі за номером 7;

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0964 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40, номер запису про право власності: 18504694;

- визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 547,3 кв.м., житловою площею 353,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 січня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Широкою Олесею Миколаївною, в реєстрі за номером 4.

- скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на житловий будинок, загальною площею 547,3 кв.м., житловою площею 353,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40, номер запису про право власності: 18503963.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вищевказана земельна ділянка та житловий будинок, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначила, що при укладенні оскаржуваних договорів нотаріусом всупереч вимогам законодавства, які встановлені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, станом на момент вчинення правочинів - 06.01.2017 року не було встановлено волевиявлення позивача та не встановлено її дійсні наміри щодо розпорядження спільним майном.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 35 000 грн. правової допомоги.

Скасовано заходи забезпечення та зустрічного забезпечення позову, накладені ухвалами Полтавського районного суду Полтавської області від 26.01.2021р. та 31.01.2021 р., а саме:

- арешт на земельну ділянку, площею 0,0964 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0024, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40, номер запису про право власності: 18504694, власник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

- арешт на житловий будинок, загальною площею 547,3 кв.м., житловою площею 353,5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40, номер запису про право власності: 18503963, власник - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

- арешт на двокімнатну квартиру, загальною площею 66 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , власником якої є ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Рішення суду вмотивоване тим, що відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в діях позивача ОСОБА_1 була наявна воля на передачу майна іншій особі шляхом складання, підписання, посвідчення і реєстрації на це нотаріальних заяв про надання згоди на укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 04.12.2013 року, що зареєстровані в реєстрі за № 1373 та № 1374, тому позовні вимоги є необгрунтованими.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26.10.2021 в задоволенні заяви представника позивача, адвоката Шиян В.О., про стягнення судових витрат на правничу допомогу по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Широка Олеся Миколаївна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі, тому виходячи із приписів положень ст. 141 ЦПК України, відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат на правничу допомогу.

Не погодившись із вказаним рішенням та ухвалою суду їх в апеляційному порядку оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачів судові витрати, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що на момент укладення спірних договорів купівлі-продажу, заяви про надання нею згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що є спільним сумісним майном подружжя, не відповідали її волевиявленню та намірам, а механізм відкликання даних заяв чинним законодавством не врегульований.

Окрім того, вказала, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу. Зазначила, що дана сума є не співмірною складності справи.

Від відповідачів, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та ухвалу місцевого суду без змін.

Вказали, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначили, що в діях позивача ОСОБА_1 була наявна воля на передачу спільного сумісного майна подружжя іншій особі шляхом складання, підписання, посвідчення і реєстрації на це нотаріальних заяв.

Окрім того, вказали, що земельна ділянка кадастровий номер :03:002:0024, що розташована в АДРЕСА_1 , не являється спільним майном подружжя, а є приватною власністю відповідача ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 08 жовтня 2007 року.

Зазначили, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 судових витрат на професійну правову допомогу, відповідає вимогам закону, оскільки розмір гонорару визначається за погодженням адвоката та клієнта, надано докази оплати даних послуг, тому суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Окрім того, дані вимоги були висунуті згідно чинного законодавства під час судового засідання, і ні позивач, ні її представник не заперечували ні щодо приєднання заяви про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, ні щодо вказаної суми.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, з 29.06.2002 року по 18.02.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 лютого 2017 року (а. с. 11)

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям було збудовано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вищезазначений житловий будинок було зареєстровано на ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого 05.09.2012 Щербанівською сільською радою серія НОМЕР_3 (а. с. 15).

Вказаний будинок було побудовано на земельній ділянці загальною площею 0,0964 га, кадастровий номер :03:002:0024, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 08.10.2007 (а. с. 50), та право власності на яку було визнано за ним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 16.10.2013 (а. с. 52).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Статтею 355 Цивільного Кодексу України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною другою цієї ж статті передбачено, що майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 368 Цивільного Кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною третьою цієї статті визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Таким чином, право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0964 га, кадастровий номер :03:002:0024, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується наявними у справі доказами.

За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 657 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно договору купівлі-продажу від 06.01.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 7 ОСОБА_3 придбано земельну ділянку кадастровий номер :03:002:0024 і згідно вимог ст. 210 ЦК України проведено державну реєстрацію 06.01.2017 року про що свідчить у реєстрі номер запису про право власності: 18504694, та відповідно до п. 4 цього Договору ОСОБА_4 , сплачено продавцю 86100 грн. ( а. с. 43-44).

Окрім того, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.01.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 4 ОСОБА_3 придбано житловий будинок у АДРЕСА_1 і згідно вимог ст. 210 ЦК України проведено державну реєстрацію 06.01.2017 року про що свідчить у реєстрі номер запису про право власності: 18503963, та відповідно до п. 4 цього Договору ОСОБА_3 , сплачено продавцю 754 200 грн. (а. с. 46-48).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

04 грудня 2013 року позивачка ОСОБА_1 надала нотаріальні заяви про згоду на укладення її чоловіком, - відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі за № 1373) (а. с. 49) та договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :03:002:0024 (зареєстровано в реєстрі за № 1374) (а. с. 45), які були оформлені у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Широкої Олесі Миколаївни, яка встановила дієздатність особи, перевірила факт реєстрації шлюбу і засвідчила справжність підпису позивачки ОСОБА_1 .

Вказаними нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_1 дала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_2 на укладення договорів купівлі-продажу, надаючи право чоловіку визначати істотні умови цих договорів на свій власний розсуд. При цьому, у вказаних заявах ОСОБА_1 зазначила, що вона погоджується, щоб умови договору визначалися її чоловіком самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею та підтверджує, що укладання даних договорів відповідає її дійсному волевиявленню та здійснюється в інтересах сім`ї.

Окрім того, в даних заявах зазначено, що вони є чинними незалежно від часу, який сплинув після їх складання (приймати без будь-яких обмежень у часі). Нотаріусом було роз`яснено позивачці зміст ст. ст. 60-73 СК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на момент укладення договорів купівлі-продажу, заява-згода ОСОБА_1 була дійсною, оскільки не містила жодного строку або терміну її дії, не була відкликана, скасована в установленому законом порядку або визнана недійсною.

Посилання апелянта на те, що законодавством не передбачено механізм відкликання заяви згоди на розпорядження спільним майном, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

За своєю правовою природою заява-згода ОСОБА_1 являється правочином.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту (частина перша статті 214 ЦК України).

Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (частина третя статті 214 ЦК України).

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не "породжує" (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів відмови ОСОБА_1 від односторонніх правочинів від 04 грудня 2013 року на підставі статті 214 ЦК України; такі односторонні правочини не визнані недійсними.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року, справа № 537/3100/17, провадження № 61-343св19.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що підстави вважати, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 06 січня 2017 року укладені без згоди позивача відсутні, тому дані договори купівлі-продажу є дійсними, а відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем майна.

Заперечення позивачки ОСОБА_1 відносно стягнутих рішенням суду з неї на користь відповідача ОСОБА_3 витрат на професійну правову допомогу, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24 листопада 2020 року по справі № 911/4242/15, зазначив, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт.

Окрім цього, ВС наголосив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Матеріали справи не містять заперечення чи клопотання позивача в суді першої інстанції про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката відповідача Руденко С.А.

Колегією суддів встановлено, що вимога про стягнення витрат на професійну правову допомогу була заявлена представником відповідача згідно чинного законодавства в судовому засіданні 29.09.2021 та надано відповідну заяву та дублікати квитанцій про оплату послуг адвоката (а. с. 161-163).

При дослідженні журналу та звукозапису судового засідання від 29.09.2021, встановлено, що позивачка та її адвокат не заперечували щодо приєднання до матеріалів справи даної заяви та квитанцій про оплату послуг адвоката, не заперечували щодо вказаної суми та не просили про відкладення розгляду справи для підготовки клопотання щодо зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, не підтверджені жодними доказами, а по суті є загальними фразами.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правову допомогу є обгрунтованим та прийнятим відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26.10.2021 у задоволенні заяви представника позивача, адвоката Шиян В.О. про стягнення судових витрат на правничу допомогу, згідно положень ст. 141 ЦПК України відмовлено.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Враховуючи вищевзазначені вимоги закону, колегія суддів, погоджується з висновками місцевого суду про відсутність правових підстав для задовлення заяви представника позивача ОСОБА_5 про стягнення судових витрат на правничу допомогу, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Таким чином, ухвала Полтавського районного суду Полтавської області від 26.10.2021 є обгрунтованою та прийнятою з дотриманням вимог закону, а тому відсутні правові підстави для її скасування.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1, п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук