Постанова

Іменем України

05 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 338/756/20

провадження № 61-740св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтайм Капітал»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Рибки Л. Я. від 23 вересня

2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Фединяка В. Д., від 08 грудня

2021 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «ФК Фінтайм Капітал», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у квітні 2019 року вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги від 04 листопада 2016 року № 04/11/16, укладеного між ним та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал», а також договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 листопада

2016 року, укладеного між цими ж сторонами. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2019 року у справі № 338/499/19 у задоволенні її позову відмовлено. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року частково задоволено її апеляційну скаргу та змінено мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з незалученням до участі у справі іншої сторони оспорюваних договорів - ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал». Позивачка вважала, що у постанові суду апеляційної інстанції від 27 травня 2020 року у справі № 338/499/19 встановлено преюдиційні обставини, які не підлягають доказуванню, а саме встановлено, що договори про відступлення права вимоги за своєю юридичною природою є договорами факторингу, тому вони не могли бути укладені з фізичною особою, яка не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати недійсними договір про відступлення права вимоги від 04 листопада

2016 року № 04/11/16, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал», а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04 листопада 2016 року, укладений між цими ж сторонами.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області

від 23 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювані договори не містять ознак договору факторингу, вони є змішаними, оскільки містять у собі елементі різних договорів, зокрема договору купівлі-продажу та договору цесії. Суд зазначив, що новий кредитор не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами оспорюваних договорів у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. На думку суду першої інстанції, позивачка не надала належних та достатніх доказів на підтвердження порушення її прав внаслідок укладання оспорюваних правочинів, мотивуючи позовні вимоги лише тим, що ОСОБА_3 не мав права на укладання цих договорів.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що оспорювані договори за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором та договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора, який не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язання. Апеляційний суд зазначив, що договори не містять умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор за договором факторингу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначив неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16,

від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 08 червня 2021 року

у справі № 346/1305/19 та у постановах Верховного Суду від 14 лютого

2018 року у справі № 756/668/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі

№ 465/646/11, від 18 грудня 2019 року у справі № 161/13889/17,

від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу Україні), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що новий кредитор за оспорюваними договорами отримав не лише право вимагати виконання зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки, а й усі права банку, у тому числі щодо нарахування й отримання відсотків. Особа, яка подала касаційну скаргу, вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо того, що обставини, встановлені у постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у справі № 338/499/19, не є преюдиційними.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У визначений судом строк відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 листопада 2007 року між акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 222/07/14-CL зі змінами

від 25 січня 2008 року та 20 січня 2009 року, відповідно до якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 77 000 доларів США строком до 07 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору між АКБ «Форум», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки.

31 жовтня 2016 року між ПАТ «Банк Форум» (первісний кредитор) та

ТОВ «ФК Фінтайм Капітал» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 273-Ф, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до боржника ОСОБА_4 , що належить первісному кредитору на підставі кредитного договору від 08 листопада 2007 року № 222/07/14-CL (зі змінами та доповненнями), а новий кредитор зобов`язався прийняти зазначене право вимоги та перерахувати первісному кредитору кошти у сумі ціни відступлення.

Згідно з пунктами 5.1, 5.2 договору № 273-Ф ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» сплачено первісному кредитору ціну відступлення права вимоги, зазначену у протоколі електронних торгів від 17 жовтня 2016 року з продажу активів ПАТ «Банк Форум».

31 жовтня 2016 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, укладеним між банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_6

04 листопада 2016 року між ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги № 04/11/16, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимогі за кредитним договором від 08 листопада 2007 року № № 222/07/14-CL (зі змінами та доповненнями).

Згідно з пунктом 2.1 договору від 04 листопада 2016 року права кредитора за кредитним договором переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. При цьому новий кредитор набуває статусу кредитора за кредитним договором та заставодержателя (іпотекодержателя) за всіма зобов`язаннями, що забезпечують виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором.

Станом на дату укладення договору № 04/11/16 загальний розмір заборгованості боржника за кредитом складав 85 809,93 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становило

2 195 876,11 грн, з яких: 77 000 доларів США - заборгованість по основній сумі кредиту (1 970 430 грн), 8 809,93 доларів США - заборгованість по процентам (225 446,11 грн.

Пунктом 5.1 договору від 04 листопада 2016 року передбачено, що новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору за відступлення права вимоги 445 000 грн без урахування ПДВ. Сторони підтвердили, що станом на день укладення цього договору новим кредитором у повному обсязі виконаний обов`язок, передбачений пунктом 5.1 цього договору (пункт 5.2 договору).

04 листопада 2016 року між ТОВ «ФК Фінтайм Капітал» та ОСОБА_3 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеним банком, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 лютого

2017 року у справі № 2-6/11, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних и кримінальних справ від 20 липня 2017 року, замінено сторону виконавчого провадження

№ 27549040, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-6/2011 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та приміщення кафе по АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 листопада 2007 року № № 222/07/14-CL у розмірі 887 417,95 грн, а саме стягувача ПАТ «Банк Форум» замінено на ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Договір факторингу має наступні ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.

З наведеного слідує, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

За обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та прийняті на його виконання нормативно-правові акти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не містять заборони щодо придбання фізичними особами майна (активів) неплатоспроможного банку шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справ, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судами правильно враховано, що оспорювані договори відступлення прав вимоги за їх ознаками є договорами, за якими кредитор ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» у зобов`язаннях за кредитним договором та договором іпотеки замінений на ОСОБА_3 як нового кредитора. За умовами оспорюваних договорів до ОСОБА_3 перейшло право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком «Форум» та ОСОБА_4 , на суму, яка еквівалентна 85 809,93 доларів США, та договором іпотеки.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 13 червня 2014 року № 355 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 16 червня 2014 року № 49 «Про початок ліквідації ПАТ «Банк Форум» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Форум». У подальшому цей банк було ліквідовано.

ТОВ «ФК «Фінтайм Капітал» набув право вимоги до боржника на підставі договорів про відступлення права вимоги від 31 жовтня 2016 року, що були укладені з ПАТ «Банк Форум», який на момент передачі прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки був позбавлений банківської ліцензії та перебував у стадії ліквідації.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що підстави для визнання оспорених договорів недійсними відсутні.

Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

Обставини, встановлені судами у справі № 338/499/19, на правильність висновків судів у цій справі не впливають.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області

від 23 вересня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович