Постанова
Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 953/17339/20

провадження № 61-14314 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Максимов Микола Ігорович,

відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова,

треті особи: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року у складі судді

Колесник С. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В.,

Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова (далі КЕВ м. Харків), третя особа ОСОБА_2 , у якому просив зобов`язати

КЕВ м. Харкова направити до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення квартири

АДРЕСА_1 , із числа службових.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він разом з дружиною ОСОБА_2 , та донькою ОСОБА_3 , постійно проживає у службовій квартирі

АДРЕСА_2 . 06 серпня

2009 року він отримав ордер № 015287 на жиле приміщення, а саме

на вищевказану квартири, який в силу закону є достатньою правовою підставою для вселення у службову квартиру.

Позивач указував, що з 01 серпня 1999 року по 10 серпня 2020 року

він перебував на військовій службі в Збройних Силах України, тобто має вислугу років на військовій службі понад 20 років, що підтверджується витягом із послужного списку. Крім того, безпосередньо брав участь

в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької

та Луганської областей.

Зазначав, що у вересні 2020 року звертався до КЕВ м. Харків із заявою про підготовку та направлення до органу місцевого самоврядування клопотання про виключення квартири із числа службових, проте отримав відмову. Вважав цю відмову безпідставною, необґрунтованою та такою, що порушує його конституційні права на житло, а також гарантії, передбачені

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців

та членів їх сімей».

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2020 року задоволено клопотання КЕВ м. Харкова про залучення третьої особи, залучено до участі у справі третю особу Міністерство оборони України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано КЕВ м. Харкова направити до Чугуївської міської ради Харківської області клопотання про виключення квартири АДРЕСА_1 , із числа службових. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач виконав вимоги Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 31 липня 2018 року № 380(далі Інструкція), якою регламентовано процедуру виключення житла з числа службового.

Суд першої інстанції вказав, що позивач є військовослужбовцем, перебував на військовій службі, має календарну вислугу 20 років 11 місяців, перебуває на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні з 27 лютого 2006 року,

але постійного житла до цього часу не отримав.

Районний суд не встановив правових підстав для відмови відповідачу

у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради. У спірних правовідносинах питання виключення житла з числа службового має вирішуватися виконавчим комітетом Чугуївської міської ради Харківської області за клопотанням КЕВ м. Харкова. Не подаючи відповідне клопотання, відповідач прямо порушує конституційні права позивача на житло.

Судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19, провадження № 61-19985св19; від 08 травня 2019 року у справі

№ 640/11725/17, провадження № 61-38205св18.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року апеляційну скаргу КЕВ м. Харкова залишено без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року залишено без змін. Поновлено дію рішення суду першої інстанції, яку було зупинено ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 квітня 2021 року.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана

їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються матеріалами справи.

Апеляційний суд зазначив, що відсутні правові підстави для відмови

у поданні клопотання про виключення житлового приміщення з числа службового до виконавчого органу відповідної ради, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у частині зобов`язання подати відповідне клопотання, оскільки позивач має право на забезпечення житлом, зокрема, право на виключення житла

з числа службового та забезпечення ним в подальшому для постійного проживання.

Крім того, апеляційний суд урахував правові висновки, викладені

у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі

№ 636/1514/19 (провадження № 61-19985св19).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, КЕВ м. Харкова, посилаючись

на неправильне застосування судами норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, існує необхідність у відступленні від іншого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а також судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 08 вересня 2021 року касаційну скаргу КЕВ м. Харкова на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року залишено без руху

та надано строк на усунення її недоліків.

У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 08 вересня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2021 року клопотання

КЕВ м. Харкова про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено КЕВ м. Харкова строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року

та постанови Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року. Відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 953/17339/20 із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій

не врахували, що черга на житло позивача не є першочерговою. При цьому суди застосували норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вказує, що для виконання

КЕВ м. Харкова вимог щодо подання клопотання про зняття статусу службового житла зі спірної квартири необхідний протокол засідання житлової комісії військової частини, який на дату звернення позивача відсутній.

Крім того, вважає, що суди безпідставно застосували до спірних правовідносин положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція),

що, на думку заявника, є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України).

Посилається на те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду

від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19, провадження

№ 61-9731св20. При цьому існує необхідність у відступленні від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, який застосовано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника

ОСОБА_1 адвоката Максимова М. І., в якому вказується,

що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Вказує, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції уже виконана,

а позивач приватизував спірну квартиру, яка була виключена з числа службових. Крім того, посилається на судову практику Верховного Суду

у подібних справах.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 01 серпня 1999 року по 10 серпня 2020 року перебував на військовій службі в Збройних Силах України,

що підтверджується довідкою від 03 вересня 2020 року № 3838, виданою військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23).

Відповідно до довідки від 30 червня 2020 року №4/2089, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , підполковник ОСОБА_1 дійсно безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету, територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а. с. 15).

Згідно з довідкою від 30 червня 2020 року №4/2088, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , підполковник ОСОБА_1 дійсно брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій

та Луганській областях, забезпеченні здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів

(а. с. 16).

Відповідно до довідки від 22 вересня 2020 року № М-18/448/Ц-А, виданої адміністратором відділу надання адміністративних послуг Центру надання адміністративних послуг міста Чугуєва, ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , разом із дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 17).

ОСОБА_1 30 вересня 2020 року звернувся до КЕВ м. Харкова

із заявою про підготовку та направлення до органу місцевого самоврядування клопотання про виключення квартири з числа службових, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 (а. с. 56).

Листом від 08 жовтня 2020 року за № 4817 ОСОБА_1 було повідомлено, що вирішення питання щодо виключення житлового приміщення із числа службових буде розглянуто в подальшому (а. с. 57).

Згідно з довідкою від 24 вересня 2020 року № 4595, виданою

начальником КЕВ м. Харкова, ОСОБА_1 перебуває

на квартирному обліку в Чугуївському гарнізоні, у загальній черзі

з 27 лютого 2006 року за № 217 (а. с. 21).

Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга КЕВ м. Харкова задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, судовому захисту підлягає й право, яке не визнається

чи оспорюється.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно

або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

Частиною першою статті 118 ЖК Української РСРвстановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку

з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються,

як правило, окремі квартири.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України

«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями

або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років

і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право

на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

Положенням статті 125 ЖК Української РСР передбачено, що осіб,

які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали

їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України

від 03 серпня 2006 року № 1081, а саме пунктом 3 встановлено,

що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років

і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі

20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних

чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно- експлуатаційного органу.

Пунктом 10 розділу 7 Інструкції передбачено, що військовослужбовці,

які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку

із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право

на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним

для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку

про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку

про задоволення позовних вимог, оскільки позивач є військовослужбовцем, має календарну вислугу більше 20 років, є учасником антитерористичної операції, перебував на квартирному обліку, але постійного житла

не отримав, а отже має право на забезпечення житлом, зокрема, право

на виключення житла з числа службового та забезпечення ним

в подальшому для постійного проживання.
Суди попередніх інстанцій вірно виходили із того, що КЕВ м. Харкова

не надав доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання

про виключення житла з числа службового при наявності відповідного клопотання з цього приводу. Немотивована бездіяльність КЕВ м. Харкова обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців

та членів їх сімей».

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах:

від 08 травня 2019 року у справі № 640/11725/17 (провадження

№ 61-38205св18); від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження № 61-19985св19); від 15 липня 2020 року у справі

№ 636/1527/19 (провадження № 61-4425св20); від 18 лютого 2021 року

у справі № 636/3680/19 (провадження № 61-9428св20); від 23 вересня

2021 року у справі № 636/655/20 (провадження № 61-9982св21), а також

в ухвалах: від 11 листопада 2021 року у справі № 636/78/20 (провадження

№ 61-17966ск21); від 16 листопада 2021 року у справі № 636/1318/20 (провадження № 61-17490ск21).

Колегія суддів відхиляє посилання заявника касаційної скарги

на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 953/18314/19 (провадження № 61-9731св20), оскільки у вказаній справі суд касаційної інстанції також дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог військовослужбовця.
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій врахували релевантну судову практику Верховного Суду у даній категорії справ, виконавши таким чином вимогу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої

при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

Із цих самих підстав Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги

про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження

№ 61-19985св19). При чому КЕВ м. Харкова не обґрунтовує належними підставами таку необхідність, а судова практика у цій категорії справ

є сталою та сформованою.

Отже, внаслідок бездіяльності відповідача, позивач фактично позбавлений можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла

і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись

у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я

чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 02 березня 2011 року, визнано, що у цій справі мало місце порушення прав заявників, гарантованих статтею 8 Конвенції. Зокрема ЄСПЛ констатував,

що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло. Пунктом 51 вказаного Рішення встановлено, що з огляду на ненадання державними органами належного обґрунтування для відхилення доводів заявників Суд вважає,

що заявників було позбавлено адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло».

Таким чином, бездіяльність відповідача щодо неподання відповідного клопотання, є позбавленням адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло.

Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, вони були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України суди попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться

до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України

не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення

без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова залишити

без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року

та постанову Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець