ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/154/22 Справа № 204/6247/19 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, адміністрація Чечелівського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням власним майном, шляхом позбавлення права користування та виселення із житлового приміщення

та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Красногварійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив усунути перешкоди у здійсненні його права володіння, користування та розпорядження своїм майном, домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права користування будинком АДРЕСА_1 та виселення відповідачів з його домоволодіння. 25 червня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця, в якій просив визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 26 лютого 1986 року між ОСОБА_5 , що діяв від свого імені та від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хілько Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2885, в частині покупця та перевести права Покупця з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, адміністрація Чечелівського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядженням власним майном, шляхом позбавлення права користування та виселення із житлового приміщення - відмовлено.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця - відмовлено (том 3 а.с.128-138).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та невідповідність норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та постановити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Вирішити питання щодо судових витрат (том 3 а.с.144-149).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та невідповідність норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та постановити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. В іншій частині рішення суду щодо позовних вимог ОСОБА_2 змінити, шляхом зміни його мотивувальної частини (без змін резолютивної частини) на підставах, зазначених в апеляційній скарзі. Вирішити питання судових витрат (том 3 а.с.156-165).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником 37/100 частин жилого будинку АДРЕСА_2 , а.с. 9).

Відповідно до довідки № 1627 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.01.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 на 37/100 зареєстровані: ОСОБА_8 (співвласник 37/100), ОСОБА_2 (сестра), ОСОБА_3 (зять), ОСОБА_4 (племінниця), ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (онуки) Т-1, (а.с. 67).

Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 , вбачається, що відповідачі зареєстровані в даному будинку, як члени сім`ї, що також вбачається з довідки № 1627 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.01.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_10 , ОСОБА_9 не мають іншого житла, спірний будинок є єдиним житлом для проживання, а доказів зворотного суду не надано.

ОСОБА_2 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (Т-1, а.с. 11-12). Також, ОСОБА_2 належить 33/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_4 ( а.с. 156-165, справа № 204/18/14).

Втім, з матеріалів справи вбачається, (а також підтверджено свідками в судовому засіданні), що ОСОБА_2 довгий час проживає за даною адресою. Також, вона є людиною похилого віку, а саме - їй вже 62 роки.

26 лютого 1986 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 37/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_5 , а.с. 95-97).

Втім, ОСОБА_2 зазначає, що перемови стосовно купівлі даного домоволодіння проводила вона та надалі його було придбано саме за спільні кошти її та її чоловіка, а ОСОБА_1 було вказано покупцем лише через те, що на час придбання спірного домоволодіння, ОСОБА_2 стояла в черзі на отримання безкоштовного житла, а відтак в разі оформлення домоволодіння на ОСОБА_2 , вона могла втратити безкоштовне житло.

Вищевказані обставини в судовому засіданні було підтверджено свідками:

ОСОБА_11 , який є рідним братом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вказав, що гроші на купівлю домоволодіння по АДРЕСА_1 давали батьки. До смерті їх матері, ОСОБА_2 не згадувала про домоволодіння та його переоформлення, а після смерті матері, ОСОБА_1 не може виселити її ( ОСОБА_2 ) майже 6 років.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що хоч ОСОБА_2 має інше житло для проживання, але її родина не має іншого житла, що було встановлено судом, відтак позбавлення її права користування даним домоволодінням розлучить сім`ю, що суперечить Конституції України та суспільним засадам, тому вимога стосовно усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном ОСОБА_1 шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущений встановлений законом строк для звернення до суду з даними вимогами, а судом в свою чергу не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Щодо первісних позовних вимог ОСОБА_1 та його заперечень проти висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням .

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК Україниє кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Таким чином, за змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі.

Визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі N 753/11246/17 (провадження N 61-11292св20).

Європейський суд з прав людини вказує, що "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві…" (справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

Такі ж висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі N 559/8/18 (провадження 61-7274св19).

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11.01.95, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі N 447/455/17 (провадження N 14-64цс20) дійшла таких висновків.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2020 у справі N 754/613/18-ц, погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що незважаючи на те, що ОСОБА_2 має інше житло для проживання, але її родина не має іншого житла, що було встановлено судом вище, відтак позбавлення її права користування даним домоволодінням розлучить сім`ю, що суперечить Конституції України та суспільним засадам.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідачі не є членами його сім`ї, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції, вказуючи, що відповідачі є членами родини посилався на сім`ю ОСОБА_2 , яка має у власності частину спірного домоволодіння.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, переведення прав покупця суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що договір купівлі-продажу було укладено 26 лютого 1986 року.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 25 червня 2020 року.

Висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності знайшли своє підтвердження при перегляді рішення в апеляційній інстанції.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом.

Доводи апеляційної скарги, що про порушення свого права позивач дізналася після звернення ОСОБА_1 з позовом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з пояснень свідків допитаних в суді першої інстанції і на які посилається сама позивачка, остання розуміла наслідки вчинення даного правочину, втім, через певні обставини (перебування в черзі на отримання безкоштовного житла), ОСОБА_2 не могла оформлювати договір купівлі-продажу на своє ім`я. Отже про порушення свого права остання знала з моменту вчинення правочину, проте умисно не зверталася з відповідним позовом.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногварійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: