Справа № 175/2297/20
Провадження № 2/175/566/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

при секретарі судового засідання Кучеренко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом відділу Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до заповіту ОСОБА_2 заповідав їй земельну ділянку на території Дніпровського району Дніпропетровської області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після його смерті вона у визначений строк не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 02 жовтня 2019 року державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку за заповітом у зв`язку з пропуском шестимісячного строку звернення до нотаріуса. У позасудовому порядку оформити своє право власності не має можливості. Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 6,320 га, що знаходиться на території Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області.

Представник позивача - адвокат Кущ О.М. у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про слухання справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд позовні вимоги задовольнити у викладеній редакції.

Представник відповідача відділу Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про заміну сторони у справі.

Представник третьої особи Першої Кам`янської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. На виконання Ухвали суду, Перша Кам`янська державна нотаріальна контора надала копія спадкової справи після смерті ОСОБА_2 .

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть № НОМЕР_1 виданого 15 серпня 2013 року Заводським районним у мусті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №885.

Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 6,320 га, що знаходиться на території Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю IV-ДП №042335 виданого 13 червня 2002 року Дніпропетровською районною державною адміністрацією.

Спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 не має, що підтверджується належним чином завіреною копією спадкової справи.

Єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 за заповітом є ОСОБА_1 .

Відповідно до заповіту від 16 квітня 2004 року посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Ісаковою Л.В. спадкодавець ОСОБА_2 заповідав на випадок своєї смерті належну йому земельну ділянку площею 6,320 га, що знаходиться на території Дніпропетровської районної ради Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю IV-ДП №042335 виданого 13 червня 2002 року Дніпропетровською районною державною адміністрацією - ОСОБА_1 .

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Одночасно у заяві ОСОБА_1 вказує, що існує особа, яка у відповідності до ст. 1241 ЦК України може претендувати на обов`язкову частку у спадщині - дружина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Однак, після звернення до нотаріальної контори Бояркевич Наталія Юріївна 02 жовтня 2019 року отримала Постанову про відмову у вчинення нотаріальної дії, оскільки пропустила визначений законом шестимісячний строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

02 жовтня 2019 року отримавши Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_1 26 червня 2020 року звернулася до суду з позовом до відділу Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

П.п. 24 п.58 ч.4 Закону України «Про внесення змін до деяких

законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у

сфері земельних відносин» від 27.05.2021 №1423-ІХ, що набрав законної сили 27 травня 2021 року, вказано про внесення змін у ЗК України в розділ X «Перехідних положень» у якому зазначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); оборони; природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад

сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, то передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, на підставі вище викладених обставин та на виконання вимог ст. 1277 ЦК України, належним відповідачем по даній справі є саме територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування в межах знаходиться спірна земельна ділянка.

Крім того, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» , особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення

додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК . Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло

з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до інформації відділу № 4 управління у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області земельна ділянка право власності якої посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ДП №042335 №336 від 13.06.2002 знаходиться на території Степової сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

Розпорядженням КМУ від 12.06.2020 №709-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Дніпропетровської області», абз. 1 п. 71 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Дніпропетровської області, зокрема: Миколаївської об`єднаної територіальної громади, до складу якої входять наступні населені пункти: Миколаївська, Горьківська, Новотаромська, Степова.

Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, Головне управління Держгеокадастру є неналежним відповідачем у справі, оскільки розпорядником спірної земельної ділянки є територіальна громада в межах якої знаходиться земельна ділянка, а саме: Миколаївська ОТГ.

Згідно ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, враховуючи вище викладені обставини, Головне управління Держгеокадастру є неналежним відповідачем у справі, оскільки розпорядником спірної земельної ділянки є територіальна громада в межах якої знаходиться спірні земельні ділянки.

Так, відповідно до ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Відповідно до вимог вказаної статті 51 ЦПК України, замінити не належного відповідача Головне управління Держгеокадастру в даному випадку на належного відповідача Миколаївську ОТГ, можливо виключно за клопотанням позивача.

Крім того, позивачем не залучено до участі у справі дружину померлого - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особу, яка у відповідності ст. 1241 ЦК України, може претендувати на обов`язкову частку у спадщині.

Станом на день розгляду справи, ні позивачем ОСОБА_1 ні її представником - адвокатом Кущ О.М., клопотання про заміну неналежного відповідача не заявлено, а суд сам не вправі вирішити зазначене питання, що в даному випадку є підставою для відмови від позову, оскільки позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Крім того, ОСОБА_1 не прийняла спадщину у встановлений законом шестимісячний строк. Суду не надано доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті спадкодавця. Доказів, які б свідчили про поважність пропущеного шестимісячного строку для прийняття спадщини, суду також не надано.

Враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 18, 19, 23, 28, 44, 48, 49, 51, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 83, 89, 121, 128, 133, 141, 142, 177, 209, 223, 229, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, третя особа: Перша Кам`янська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, - відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко

Повний текст рішення складено 31.03.2022 року