Справа № 487/5139/20
Провадження №2/523/889/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"01" березня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань Чекалової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі: 44 000 грн., 17% від суми позики, індексу інфляції та пені від простроченої суми заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що між ним та ОСОБА_2 26.06.2019 року було укладено договір позики (розписки) згідно якої ОСОБА_2 отримав у борг суму грошових коштів у розмірі: 44 000 гривень під 17% річних за користування коштами, які зобов`язався повернути у строк до 05.07.2019 року. Позивач зазначає, що кошти у визначений в розписці час відповідач не повернув, на усні прохання про повернення боргу не реагує. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі: 44 000 (сорок чотири тисячі) гривень; 17% відсотків річних у розмірі 9 002 грн. 93 коп.; пеню від простроченої суми заборгованості у розмірі 9 663 грн. 77 коп., та судові витрати.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 січня 2021 року цивільну справу передано за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси, оскільки, відповідно до відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 30.10.2020 року, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 08.10.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до територіальної підсудності (юрисдикції) Суворовського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали, відповідачу роз`яснено право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, разом з цим 14.04.2021 року (вх. № 10924) звернувся до суду із заявою про слухання справи за його відсутності, зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_2 у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся у встановленому законом поярку, шляхом направлення судової повістки за останнім відомим місцем реєстрації (а.с.44-49; 72-73), на адресу суду повернулись поштові повідомлення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відмовився». Відзиву на позовну заяву не надійшло, з будьякими заявами або клопотаннями відповідач до суду не звертався, заперечень щодо розрахунку або доказів щодо виконання зобов`язань за договором розписки не надав, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів.

Судом враховується положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутність відповідача, судом також враховується положення ст. 131 ЦПК України, згідно якої, визначено обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання . Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.03.2022 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані на підтвердження позовних вимог, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом досліджується розписка про отримання суми грошових коштів, згідно якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 44 000 гривень під 17% річних, які зобов`язався повернути у строк до 05.07.2019 року. В розписці також зазначено, що грошові кошти отримано в квітні 2019 року. Розписку складено та підписано 26.06.2019 року (а.с.15).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач надав позивачу розписку про отримання грошових коштів у розмірі: 44 000 гривень під 17% річних, які зобов`язався повернути позичальнику у строк до 05.07.2019 року.

Звертаючи до суду із позовом про стягнення коштів за договором позики, позивач зазначив, що позичальник порушив умови Договору позики та не повернув грошові кошти у визначені договором строки, не вижив заходів щодо врегулювання спору, не проявив добросовісність, а відтак, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Судом, враховується, що відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи, однак, до суду не з`явився, не надав заперечень щодо розрахунку а також відомостей щодо часткового погашення боргу тощо.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що Договір позики є відсотковим, а саме сторони погодили, що за користування грошовими коштами взятими в борг, позичальник має сплати позикодавцю 17 % річних.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Судом встановлено, що оригінали боргових розписок перебувають у позивача по справі та в них відсутні будь-які застереження щодо часткового виконання зобов`язання.

Доказів щодо повернення суми боргу або частково виконання зобов`язання суду надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Так, матеріали справи встановлено, що боргова розписка є відсотковою.

Судом досліджується розрахунок відсотків за користування грошовими коштами, згідно якого позивач навів наступний розрахунок: дата початку нарахування: 26.06.2019 рік (дата складення розписки), дата закінчення нарахування: 07.09.2020 рік (подання позову до суду), розрахунок проведено за наступною формулою: відсотки 17% = сума боргу 44 000 440 днів, що разом становить: 9 002 грн. 93 коп. (а.с.11).

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, наданий суду розрахунок суми 17 % річних, є таким, що відповідає вимогам закону та Договору позики (розписки).

Щодо розрахунку інфляції, представником позивача надано розрахунок інфляційних збитків згідно якого, інфляційні збитки становлять: 880 грн. 00 коп., виходячи з наступного: 44 000 гривень (сума боргу), 102 сукупний індекс інфляції, місяці прострочення: липень 2019 року по липень 2020 року = що загалом становить: 44 880 гривень, 00 коп. (а.с.12).

За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Судом встановлено, що грошові кошти, які є предметом договору позики та відповідно підтвердженні розпискою надані позичальнику у гривні.

Щодо позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, у розмірі двох ставок НБУ суд виходить з наступного. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь пеню у розмірі 9 663 гривні 77 коп., виходячи з двох ставок НБУ, та відповідно надав розрахунок (а.с.13).

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пені, в розмірі, що встановлюється за згоду сторін (ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Разом з цим, відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується.

При цьому, судом враховується що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положенням ст.1,3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як встановлено матеріалами справи за виконання зобов`язання в тексті розписки від 26.06.2019 року розмір пені не визначався.

Таким чином, з огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі: 44 000 гривень позикодавцю у строк визначений розпискою від 26.06.2019 року не повернуті, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі: 840 гривень, 80 коп., сплачені ним і документально підтвердженні при подачі позову до суду.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 15,15,525-526, 610, 612, 624-625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,81,89,141, 247, 258,263-265, 274, 280-284, 289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики у розмірі: 53 882 гривень 93 копійки, що складається з: сума боргу 44 000 гривень, відсотки від суми позики 9002 грн., 93 коп., та індекс інфляції у розмірі: 880 гривень.

В решті позовних вимог залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі: 840 гривень, 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 09.03.2022 р.

Суддя: