Дата документу 06.04.2022 Справа № 334/1240/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/1240/17 Головуючий у 1 інстанції Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/610/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що йому на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований та мешкає по сьогоднішній день, і в якому знаходяться всі його речі. Окрім цього, позивач має у власності земельну ділянку площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування даного житлового будинку. Іншого житла на праві приватної власності та на будь-яких інших підставах позивач не має.

У серпні 2016 року до позивача звернулась відповідачка з пропозицією допомоги у догляді за ним. Раніше відповідачку він не знав та знайомий з нею не був. Відповідачка декілька раз приходила до нього, готувала, була доброзичливою, допомогла розрахуватись із боргами. Всі її дії свідчили про доброзичливі наміри до нього, відповідачка постійно його переконувала в своїх добрих намірах і словами і діями, та пообіцяла, що буде за ним постійно доглядати, дбати, забезпечувати його всім необхідним та поховає його за свої кошти, але натомість він повинен укласти з ОСОБА_1 договір, за яким вона зобов`язується про нього дбати та утримувати при житті, а за це після його смерті стане власником належного позивачу будинку.

Стан здоров`я позивача не дозволяв йому навіть самостійно приготувати їжу, прибрати у будинку та на ділянці, внаслідок проблем зі спиною, йому було важко тривалий час ходити та стояти, тому він потребував сторонньої допомоги, і вирішив довіритися відповідачці.

Сам договір з відповідачкою вони не обговорювали, оскільки позивач не обізнаний в юридичних тонкощах, проте з усіх розмов і роз`яснень ОСОБА_1 , позивач був впевнений що між ними буде укладений договір, за яким відповідачка буде мати відносно нього обов`язки щодо утримання, і право власності на його будинок перейде до відповідачки після його смерті.

Він надав ОСОБА_1 документи на будинок, а через декілька днів, вони поїхали до нотаріуса, де підписав усі документи які йому були надані не читаючи, оскільки вважав що підписав договір про який вони з відповідачкою домовлялись.

Яким чином укладається договір довічного утримання та чим він відрізняється від інших видів договорів, яким чином здійснюється перехід права власності і з якого моменту, нотаріус йому не роз`яснила та копію укладеного договору не надала.

Після укладення договору відповідачка лише раз прийшла до нього. На його звернення щодо повернення документів на будинок, відповідачка знаходила якісь причини щоб їх не повертати, а з 5 лютого 2017 року взагалі вимкнула телефон та зв`язок з нею припинився.

Оскільки відповідачка перервала з ним зв`язок та не повернула документи на будинок, він за рекомендаціями юристів звернувся до Державного реєстраційного центру і 09 лютого 2017 року отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої з`ясувалось, що він подарував відповідачці належний йому будинок і земельну ділянку, а не уклав договір довічного утримання, і будинок та земельна ділянка за цими договорами належить відповідачці з часу їх підписання, а не після смерті позивача, як він вважав.

Але позивач не бажав укладення таких договорів. Позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договорів безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 будинку, який є його єдиним житлом, та земельної ділянки, підписуючи договори він вважав і був впевнений на підставі ранішніх домовленостей з ОСОБА_1 , що укладає і підписує саме договір довічного утримання, за яким відповідачка зобов`язується його доглядати, а власницею належного йому будинку та земельної ділянки стане лише після його смерті. Відповідачка своїми діями сприяла вчиненню ним помилки, так як достеменно знаючи, що він юридично не обізнаний, більш того має дуже поганий зір, з урахуванням віку та стану його здоров`я, не роз`яснила йому зрозуміло зміст договорів, що він підписав, і не повідомила нотаріуса про таку необхідність.

На момент укладання договорів позивачу було 70 років, він є людиною похилого віку, перебуває на обліку у лікарні, є інвалідом 2 групи, потребує постійного лікування та стороннього догляду, особисто текст оспорюваних договорів не читав, оскільки є юридично не обізнаною особою, ні усно, ні письмово зміст договорів дарування нотаріус йому не пояснив. Про те, що він підписує договори дарування, а не договір довічного утримання його не повідомили ані нотаріус, ані відповідач, відмінності цих двох видів договору йому також не роз`яснили. Він дійсно погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_1 , але лише за умови довічного утримання, після його смерті, й, укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між ним та відповідачем, тому вважає ці договори дарування такими, що укладені під впливом помилки, у зв`язку з чим просить ці договори визнати недійсними.

Просив суд визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , від 10.10.2016 року укладений між ним та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2359 від 10.10.2016 року, - з моменту його укладення, а також визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0688, кадастровий номер :04:017:0268, розташованої по АДРЕСА_1 , від 10.10.2016 року укладений між позивачем та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2360 від 10.10.2016 року, з моменту його укладення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2359 від 10.10.2016 року.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0688 га., кадастровий номер :04:017:0268, розташованої по АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2360 від 10.10.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти доводів апелянта, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання між сторонами договору дарування від 10.10.2016 року, його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства, не відповідав внутрішній волі позивача та не мав реального настання наслідків, обумовлених ним.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.1986 року, за р. №2-2276, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, який належав спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального жилого будинку, та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 12.06.1987 року за р. №2-1884 (а.с.14-16).

Окрім цього, позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування даного житлового будинку відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого Запорізькою міською радою 10.05.2011 року, серія ЯЛ №538821.

Іншого житла на праві приватної власності та на будь-яких інших підставах позивач не має.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_3 має 2 групу інвалідності за загальним захворюванням, безстроково, згідно довідки МСЕК № 008981, виданої на підставі акту № 841 огляду МСЕК від 27.05.2004 року (а.с.10).

ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час, зареєстрований за вказаною адресою з 02 жовтня 1997 року по теперішній час (а.с.11).

На підставі договору дарування житлового будинку від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., р. за № 2359, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

На підставі договору дарування земельної ділянки від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 2360, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.19-20).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок за цією адресою, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.10.2016 року та договору дарування житлового будинку від 10.10.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г.(а.с.12)

З інформаційної довідки станом на 14.09.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявна інформація про зміни об`єкта нерухомого майна щодо житлового будинку та земельної ділянки кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

19.06.2015 року договір довічного утримання, серія 6488, виданий 19.06.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., Власник: ОСОБА_5 (а.с.65);

17.09.2015 року договір про розірвання договору довічного утримання від 19.06.2015 року за №6488, серія № 10092, виданий 17.09.2015 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. (а.с.67);

13.04.2016 року договір довічного утримання, серія № 489, виданий 13.04.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., Власник: ОСОБА_6 (а.с.64);

28.09.2016 року договір про розірвання договору довічного утримання від 13.04.2016 року, серія № 1259, від 28.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. (а.с.64).

Зазначена інформація підтверджується також копіями договору довічного утримання від 19.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , та Договору про розірвання договору довічного утримання від 17.09.2015 року, а також копією договору довічного утримання від 13.04.2016 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , та Договору про розірвання договору довічного утримання від 28.09.2016 року (а.с.73-74, 111-113).

Щодо стану здоров`я позивача, яким обґрунтовується його потреба у сторонньому догляді, судом встановлено, що згідно виписного епікризу від 24 червня 2014 року, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 11 червня по 24 червня 2014 року з приводу болів у попереку та ногах, встановлений клінічний діагноз радикулоішемія, парез проксимального відділу правої ноги, фрагментальна грижа, протрузії дисків, антилестез, значне обмеження функції хребта і правої ноги. Після закінчення лікування покращення не відмічається. Згідно виписного епікризу з історії хвороби № 3832, був оперований з приводу правостороннього посттравматичного плечолопаточного периартроза, кисти великого бугорка правої плечової кістки. Згідно виписки з історії хвороби № 449 від 31.01.2004 року, ОСОБА_3 після операції на хребті лікувався з приводу загострення захворювання та порушення функцій тазових органів, згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 13510 відділення нейрохірургії, лікувався з приводу люмбоішіалгії, парезу правої ноги та інших захворювань в стадії загострення (а.с.79-82).

З приводу важкого матеріального становища позивача суду надано фінансовий стан щодо нарахувань за газопостачання, копію судового наказу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2017 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги з газопостачання в сумі 20 072,00 гривні (а.с.84-85).

З Акту на встановлення (заміну) охоронної пломби на ПГЛ від 20.12.2017 року, Акту № 20/12-29 перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів житлових та громадських будинків, Акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між Оператором ГРМ та споживачем від 27.11.2017 року, Повідомлення про припинення газоспоживання та погашення простроченої заборгованості від 27.11.2017 року, Договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ № від 27.11.2017 року, які складені після оскаржуваних договорів, вбачається, що саме ОСОБА_3 як власник житлового приміщення розпоряджався та вів господарство за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86-90).

Також ОСОБА_7 укладав договір оренди житлового приміщення з ОСОБА_8 , а саме времянки за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.98).

Положеннями статей 202, 203 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За приписами ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9).

Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивач в силу свого похилого віку та поганого стану здоров`я шукав допомоги сторонніх осіб з метою надання йому допомоги по господарству, фінансової підтримки у лікуванні та проживанні, підтримки в обслуговуванні будинку та прибудинкової території, що не змінилося на краще і на час укладання спірних договорів дарування з ОСОБА_1 .

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц.

З огляду на зазначене, судова колегія вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений договір, який за домовленістю між ними встановлював обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру, він не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи наведене, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 порушила права позивача, через що дії є недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Разом з тим, неправильне сприйняття ОСОБА_3 фактичних обставин правочину та обов`язків відповідача відносно нього за цим правочином, вплинуло на його волевиявлення під час укладання спірного договору.

Апелянтом не надано жодних доказів щодо спростування обставин, які призвели до підписання позивачем договору, який не відповідає його внутрішній волі і не спрямований на настання реальних правових наслідків, обумовлені ним.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості позовних вимог та відсутності позивача у судових засіданнях не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції, на підставі чого відхиляються судовою колегією.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначалося у апеляційній скарзі апелянтом.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ, змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи відхиляються судовою колегією, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст.ст.89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарго суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 квітня 2022 року.

Головуючий

Судді: