Житомирський апеляційний суд
Категорія 16 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Дяченко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/12087/19 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про скасування рішення

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Житомирської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення та скасування державного акта про право власності на земельну ділянку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 22 березня 2021 року, яке ухвалене під головуванням судді Шалоти К.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з первісним позовом до Житомирської міської ради та ОСОБА_2 . З урахуванням змісту уточнених позовних вимог, просила скасувати рішення Житомирської міської ради від 08 листопада 2018 року №1248 «Про надання згоди громадянам на розроблення документації із землеустрою» в частині надання згоди ОСОБА_2 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 (п.96 додатку №1).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення Житомирською міською радою не враховано рішення Житомирського міськвиконкому від 29 жовтня 1998 року №520, яким їй та ОСОБА_4 передана у приватну власність та користування земельна ділянка по АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 її частку успадкувала ОСОБА_3 . 12 січня 1999 року їй ( ОСОБА_1 ) видано державний акт серії ІІІ-ЖТ №043571 на право приватної власності на землю з чітко встановленими межами. ОСОБА_2 не має жодного відношення до спірної земельної ділянки. Переконана у тому, що Житомирською міською радою прийнято рішення з перевищенням повноважень та здійснено втручання у її приватну власність.

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 та Житомирської міської ради. Просила: визнати недійсним рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 в частині передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ №043571 від 12 січня 1999 року щодо земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; встановити між нею ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_1 порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,1129 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до висновку експерта.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2015 року (цивільна справа №296/33/12-ц) їй на праві власності належить 25/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вона має намір реалізувати своє право на отримання у власність частини земельної ділянки, на якій розташована її частина вищевказаного житлового будинку. Вважає рішення Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520, яким передано у власність ОСОБА_1 усю земельну ділянку площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 та виданий на підставі нього державний акт протиправними, оскільки житловий будинок на спірній земельній ділянці є спільною частковою власністю сторін, а тому в такому ж співвідношенню у поділі підлягає й земельна ділянка.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2020 року провадження у справі за зустрічним позовом в частині позовної вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою загальною площею 0,1129 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , закрито на підставі п.3 частини першої ст.255 ЦПК України (а.с.87).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволений. Визнано недійсним рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 в частині передання ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0500 га, адреса домоволодіння: АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель (п.13.1. додатку до цього рішення). Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЖТ №043571 від 12 січня 1999 року, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0500 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4425.

Не погодившись із рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 березня 2021 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити за безпідставністю, а первісний позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що при ухваленні рішення від 08 листопада 2018 року №1248 Житомирська міська рада вийшла за межі своїх повноважень, чим порушила вимоги частини другої ст.10 Конституції України та її права на спірну земельну ділянку. На підставі оскаржуваного рішення ОСОБА_2 буде виготовляти технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, яка належить їй на праві власності, без отримання відповідного дозволу від неї, як власника. При розгляді справи суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку про те, що рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 прийнято без урахування інших власників будинковолодіння, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на частину будинку в 2015 році за рішенням суду. Вважає, що факт прибудови ОСОБА_2 до існуючого будинковолодіння окремих приміщень на земельній ділянці, яка не надавалася їй під забудову, за відсутності належного дозволу, без реєстрації за нею права власності на приміщення, не породжує жодних правових наслідків та не може враховуватися судом при ухваленні рішення у справі. Крім того, позивач за зустрічним позовом пропустила строк позовної давності при зверненні до суду з вимогами. Висновок суду першої інстанції з цього приводу є непереконливим та сумнівним. В матеріалах справи відсутні докази тривалих та чисельних спорів між сторонами. ОСОБА_2 , починаючи з 10 червня 2015 року, знала про спірну ситуацію та жодним чином не намагалася її вирішити.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. Просить її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 22 березня 2021 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до змісту частин першої, другої та третьої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За частиною першою ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною 1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Редакція частини першої ст.377 ЦК України, чинна на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Положеннями частини четвертої ст.88 ЗК України унормовано, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до частини першої ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За нормами частини четвертої ст.120 ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що на підставі рішення Житомирської міської Ради народних депутатів від 01 листопада 1995 року №56 «Про надання повноважень виконкому міської Ради народних депутатів в питаннях передачі, надання та вилучення земельних ділянок» рішенням виконкому Житомирської міської Ради народних депутатів від 29 жовтня 1998 року №520 «Про закріплення за власниками домоволодінь земельних ділянок, надання їх в користування та передачу в приватну власність» передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0500 га, що розміщена за адресою: АДРЕСА_1 ; п.13.1 списку додатку №1 до рішення міськвиконкому від 29 жовтня 1998 року №520 (а.с.6-7).

На підставі рішення виконкому Житомирської міської Ради народних депутатів від 29 жовтня 1998 року №520 ОСОБА_1 12 січня 1999 року виданий державний акт серії ІІІ-ЖТ №043571 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0500 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с.8). Акт реєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4425.

За змістом частини четвертої ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під судовим рішенням мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті.

Так, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 червня 2015 року в цивільній справі №296/33/12-ц, яке 28 липня 2016 року набрало законної сили, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до виконкому Житомирської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення від 28 лютого 1991 року №71 в частині додатку до нього про прийняття в експлуатацію прибудови до будинку АДРЕСА_2 (наразі АДРЕСА_1 ) на ім`я ОСОБА_2 та про визнання законним забудовником ОСОБА_6 .

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виконкому Житомирської міської ради про скасування рішень виконкому від 25 жовтня 2001 року №679 в частині зміни розміру ідеальних часток будинку та від 09 червня 2005 року №381 в частині внесення змін до зазначеного рішення щодо забудовника, встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на прибудови до будинку задоволено. Встановлено факт, що рішення Житомирського міськвиконкому від 28 лютого 1991 року №71 «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» з додатком до нього в частині прийняття в експлуатацію прибудови до житлового будинку АДРЕСА_2 (наразі АДРЕСА_1 ), жилою площею 20,40 кв.м і загальною площею 49,80 кв.м на ім`я ОСОБА_7 належить до ОСОБА_2 ; визнано незаконним та скасовано рішення Житомирського міськвиконкому від 25 жовтня 2001 року №679 в частині зміни (встановлення) розміру ідеальних часток ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у домоволодінні АДРЕСА_1 відповідно 61/100 і 39/100 (п.4 Переліку об`єктів нерухомості у додатку № 2 до цього рішення); визнано незаконним та скасовано рішення Житомирського міськвиконкому від 09 червня 2005 року №381 в частині внесення змін до рішення Житомирського міськвиконкому від 28 лютого 1991 року №71 «Про затвердження актів прийомки в експлуатацію індивідуальних жилих будинків громадян міста» щодо зміни прізвища, імені та по-батькові ОСОБА_7 на ОСОБА_6 (п.10 рішення); визнано за ОСОБА_2 право власності на частину будинку АДРЕСА_1 , а саме: тамбур IV, площею 3,5 кв.м; кухню 4-1, площею 8,7 кв.м; жилі кімнати: 4-2, площею 10 кв.м; 3-3, площею 10,4 кв.м, а також господарські будівлі: сараї під літерами "Г-2" та "В-1", 1/2 гаража під літерою «Г» (зі сторони сараю, літерою «Г-2»), літню кухню під літерою "В", які становлять 25/100 частин зазначеного будинку (а.с.36-41).

ОСОБА_7 , як власник 25/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , звернулася до Житомирської міської ради із відповідною заявою, оскільки земля слідує за будинком і необхідна для розміщення належної їй ( ОСОБА_7 ) на праві власності частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та обслуговування такої частини (присадибна ділянка).

Рішенням Житомирської міської ради від 08 листопада 2018 року №1248 надано ОСОБА_7 згоду на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; пункт 96 додатку №1 до відповідно рішення ради (а.с.4-5). Дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою наданий ОСОБА_7 на підставі, зокрема, її заяви №4647, вищевказаного рішення Корольовського районного суду від 10 червня 2015 року в справі №296/33/12-ц про визнання права власності на частину житлового будинку та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18 лютого 2016 року №53520701. У пункті 5 вищевказаного рішення міської ради одночасно зазначено, що виготовлену документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки надати до Житомирської міської ради для подальшого розгляду та затвердження.

Відповідно до змісту частини шостої ст.118 ЗК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації мав подати клопотання до органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

Частина сьома ст.118 ЗК України, яка діяла у такій редакції на час виникнення спірних правовідносин, унормовувала, що відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівельної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до змісту частини першої ст.122 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Отже, Житомирська міська рада у межах наданих їй повноважень, в порядку та спосіб, передбачений законом, рішенням від 08 листопада 2018 року №1248 надала згоду ОСОБА_7 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

При виборі і застосуванні норми права по спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Згідно з практикою Великої Палати Верхового Суду набуття права власності або користування земельною ділянкою починається з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування. Рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є одним із етапів процесу отримання права власності чи користування земельною ділянкою. Завершення передачі земельної ділянки у власність або користування відбувається погодженням та затвердженням відповідним рішенням уповноваженого органу місцевого самоврядування проекту землеустрою. Отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою не гарантує набуття права та не створює правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №380/624/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі №160/4211/19).

Отже, доводи апеляційної скарги стосовно незгоди з відмовою у задоволенні первісного позову із посиланням на те, що Житомирська міська рада при ухваленні рішення від 08 листопада 2018 року №1248, начебто, вийшла за межі своїх повноважень, чим порушила вимоги частини другої ст.10 Конституції України та права ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку не ґрунтуються на положеннях законодавства та суперечать правовій позиції Верховного Суду.

Набувши право власності на 25/100 частин відповідного нерухомого майна, із метою реалізації свого права на спірну земельну ділянку ОСОБА_7 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 06 серпня 2019 року в цивільній справі №296/5355/18, яке постановою Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишено без змін, ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову із тих мотивів, що на земельній ділянці, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , розташована належна ОСОБА_7 частина житлового будинку та господарських споруд. Виділити ОСОБА_7 у користування земельну ділянку площею 0,0250 га та встановити порядок користування земельною ділянкою з урахуванням розташування належної ОСОБА_7 частини житлового будинку та господарських споруд, можливо лише за рахунок земельної ділянки, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 на підставі державного акта, виданого 12 січня 1999 року.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17 висловила правовий висновок про те, що при переході права власності на об`єкт нерухомості закріплюється загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості з земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній споруд). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

Тобто, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено приписами законодавства.

Рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 прийнято без врахування того, що власником 25/100 частин житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_7 . У 1960-1980 роках ОСОБА_7 здійснила прибудови до будинку, які в подальшому були прийняті в експлуатацію рішенням виконкому та оформила право власності. ОСОБА_1 , оформлюючи на себе право власності на спірну земельну ділянку не могла не знати про здійсненні ОСОБА_7 прибудови.

Умовою для подання зустрічного позову є безпосереднє порушення права власності ОСОБА_7 рішенням виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0500 га за адресою: АДРЕСА_1 .

За адресою АДРЕСА_1 : постановою Житомирського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року в справі №296/5355/18 встановлено, шо ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0500 га на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ЖТ, виданого 31 січня 2001 року; ОСОБА_1 набула права власності на земельну ділянку площею 0,0500 га за державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ №043571, виданим 12 січня 1999 року. ОСОБА_7 набула право власності на 25/100 частин житлового будинку та господарських споруд за вищевказаною адресою, але її законні права на земельну ділянку, необхідну для розміщення та обслуговування її частини житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами явно ущемляються відповідачем ОСОБА_1 за зустрічним позовом.

Отже, рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0500 га за відповідної адресою (п.п.13.1 додатку №1 до рішення) суперечить актам законодавства та порушує права і інтереси позивача за зустрічним позовом ОСОБА_7 , яка повністю залишена без земельної ділянки, незважаючи на те, що є власником 25/100 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд, що є несправедливим.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним рішення виконкому Житомирської міської ради від 29 жовтня 1998 року №520 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0500 га по АДРЕСА_1 та скасування виданого на його підставі державного акта про право власності на спірну земельну ділянку від 12 січня 1999 року, а доводи апеляційної скарги з приводу зустрічного позову висновків суду першої інстанції не спростовують та з огляду на вищевикладене додаткового правового обґрунтування не потребують. Зустрічний позов доведений.

Щодо аргументів апеляційної скарги відносно пропуску ОСОБА_7 строку позовної давності при зверненні до суду з зустрічним позовом, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне.

Норми ст.ст.256 та 257 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої-п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представник відповідача за зустрічним позовом у суді першої інстанції просив застосувати за зустрічним позовом наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на обізнаність ОСОБА_7 про існування державного акта від 12 січня 1999 року.

Представник позивача за зустрічним позовом у суді першої інстанції заявив клопотання про поновлення строку для звернення до суду із зустрічним позовом. Клопотання обґрунтував набуттям ОСОБА_7 права власності на житловий будинок за рішенням суду від 10 червня 2015 року, тривалістю судових спорів, а також тим, що спір між сторонами наразі фактично залишився невирішеним, тобто завдання цивільного судочинства не виконано.

Матеріалами справи доводиться, що про факт належності на праві приватної власності ОСОБА_1 (відповідачу за зустрічним позовом) спірної земельної ділянки площею 0,0500 га на підставі державного акту від 12 січня 1999 року ОСОБА_7 (позивач за зустрічним позовом) дізналася не пізніше ніж із рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 червня 2015 року в справі №296/33/12-ц, на підставі якого вона набула права власності на 25/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Зустрічний позов про оспорення рішення органу місцевого самоврядування від 29 жовтня 1998 року №520 та державного акта на право приватної власності на спірну земельну ділянку від 12 січня 1999 року надійшов до суду першої інстанції 17 лютого 2020 року, тобто з пропуском загального строку позовної давності (10 червня 2015 року + 3 роки).

Разом із тим, суд першої інстанції, вирішуючи питання про причини пропуску строку звернення до суду із зустрічним позовом, врахував, що ОСОБА_7 , після розгляду судом апеляційної інстанції 10 грудня 2019 року її позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою та відмови їй у його задоволенні, звернулася до суду із зустрічним позовом в лютому місяці 2020 року.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання причин пропуску ОСОБА_7 строку звернення до суду із зустрічним позовом поважними та здійснення судового захисту порушеного права, враховуючи розташування належної ОСОБА_7 частини житлового будинку та господарських споруд та неможливість встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою судом у зв`язку з належністю на праві приватної власності спірної земельної ділянки площею 0,0500 га лише ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги щодо сумнівності поновлення строку звернення до суду із зустрічним позовом відносно поважності причин його пропуску ґрунтуються на переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка у відповідності до положень ст.89 ЦПК України. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав причини пропуску строку звернення з зустрічним позовом поважними та захистив порушене право ОСОБА_7 .

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 22 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: