Номер провадження: 22-ц/813/1592/22
Номер справи місцевого суду: 521/6288/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Міське капітальне будівництво» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правничу допомогу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мирончук Н.В. 02 червня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до КП «Міське капітальне будівництво» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правничу допомогу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань (т. 1 а.с. 1-4, 215-220).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що позивач працював на посаді головного інженера в КП «Міське капітальне будівництво». 03 квітня 2019 року він знаходився на своєму робочому місці в кабінеті головного інженера за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня, вранці 03 квітня 2019 року, він написав заяву про надання йому невикористаної відпустки за період роботи 2017-2019 рік, у кількості 48 днів, з 04 квітня 2019 року, і зайшов до канцелярії та намагався там зареєструвати вказану заяву, але йому там було відмовлено у зв`язку із тим, що це питання не було узгоджено з директором. ОСОБА_1 було повідомлено, що у разі узгодження цього питання з директором, йому буде надана відповідна відпустка. Після цього, приблизно о 10:00 годині, на його мобільний телефон зателефонував кадровик підприємства, ОСОБА_2 , який повідомив, що позивача до свого кабінету викликає директор ОСОБА_3 .

Коли ОСОБА_1 зайшов до кабінету ОСОБА_3 , то останній повідомив позивача, що його звільнено, мотивуючи тим, що у них виникли розбіжності у зв`язку з професійною діяльністю і дав йому підписати заяву про звільнення, яку він написав ще у травні 2017 року коли його приймали на роботу. Позивач тоді відмовився підписувати вказану заяву та вийшов з кабінету.

Під час обіду позивачем у той же день, було поштою направлено заяву про надання йому невикористаної відпустки за період роботи 2017-2019 рік у кількості 48 днів з 04 квітня 2019 року.

ОСОБА_1 також вказував, що не дивлячись на всі вказані ним обставини, 03 квітня 2019 року було видано наказ про його звільнення за № 27, підстава звільнення - його особиста заява.

На думку позивача, вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки він ніякої заяви не писав і вважає, що його було звільнено незаконно з займаної посади, а тому він звернувся з зазначеним позовом до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 202-208).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, основними умовами припинення трудових відносин за угодою сторін є: підстава припинення роботи, тобто, наявність відповідної заяви працівника, та узгоджена між сторонами дата, з якої такий працівник підлягає звільненню. Однак, наявна у матеріалах справи заява ОСОБА_1 про звільнення не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача, на назви займаної посади. (т. 2 а.с. 210-214).

Сторони про розгляд справи на 22 березня 2022 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 знаходився в трудових відносинах з КП «Міське капітальне будівництво» з 22.05.2017 року, що не заперечується сторонами.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 , його з 22.05.2017 року було прийнято в КП «Міське капітальне будівництво» на посаду помічника директора з виробничо-технічних та кошторисних питань (а.с.6 т.1).

14.08.2018 року, згідно трудової книжки ОСОБА_1 , його переведено на посаду головного інженера (а.с.7 т.1).

У відповідності до заяви ОСОБА_1 , датованої ним особисто 18.02.2019 року, про що вказує рукописний текст та його підпис, головний інженер ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я директора КП «Міське капітальне будівництво» про переведення його на посаду начальника виробничо-технічного відділу КП «Міське капітальне будівництво».

Згідно до Наказу директора КП «Міське капітальне будівництво» № 14 від 25.02.2019 року, головного інженера ОСОБА_1 було переведено з посади головного інженера на посаду начальника виробничо-технічного відділу з 01.03.2019 р. з посадовим окладом, згідно штатного розпису, а начальник виробничо-технічного відділу ОСОБА_4 був переведений на посаду головного інженера з посадовим окладом, згідно штатного розпису (а.с.43 т.1).

Із зазначеним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку, про що свідчить його підпис на зворотній стороні наказу (а.с. 43, зворотній бік, т.1).

Однак, в трудовій книжці ОСОБА_1 відсутній запис про переведення позивача з посади головного інженера на посаду начальника виробничо-технічного відділу з 01.03.2019 року, тобто, вказаний запис не внесено до трудової книжки ОСОБА_1 .

Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. N 301 (301-93-п ) «Про трудові книжки працівників», Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників та іншими актами законодавства.

За змістом п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).

Отже, після видання Наказу № 14, на його підставі повинно бути внесено запис в трудову книжку ОСОБА_1 , про переведення його на іншу постійну роботу, але цього запису не було внесено до трудової книжки ОСОБА_1 .

Трудову книжку без внесення вказаного запису отримано позивачем після його звільнення.

Відповідно до п. 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі виявлення неправильного або неточного запису щодо відомостей, зокрема, про переведення, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки у трудову книжку ОСОБА_1 не було своєчасно внесено запису про його переведення з посади головного інженера на посаду начальника виробничо-технічного відділу з 01.03.2019 року, а внесено запис 03.04.2020 року про його звільнення з посади начальника виробничо-технічного відділу, то таке виправлення в трудовій книжці ОСОБА_1 може бути здійснене КП «Міське капітальне будівництво».

Згідно заяви ОСОБА_1 , останній звернувся із заявою на ім`я директора КП «Міське капітальне будівництво» про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказана заява зареєстрована в КП «Міське капітальне будівництво» 03.04.2020 року за вх. №14/03 (а.с. 44 т.1).

На підставі вказаної заяви, КП «Міське капітальне будівництво» було видано Наказ №27 від 03.04.2019 року, згідно якого звільнено ОСОБА_1 з посади начальника виробничо-технічного відділу за п. 1 ст. 36 КЗпП України 03.04.2019 року з проведенням належного розрахунку згідно норм чинного законодавства України та виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 40-ка календарних днів. Підстава - заява ОСОБА_1 (а.с.45 т.1)

З зазначеним наказом, ОСОБА_1 був ознайомлений під розписку, про що свідчить його підпис на зворотній стороні наказу (а.с. 45, зворотній бік, т.1).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному Наказу №27 від 03.04.2019 р., яким було звільнено ОСОБА_1 з посади начальника виробничо-технічного відділу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 404/3049/15-ц (провадження № 6-1269цс16) Верховний Суд України вказав на те, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 761/19141/16-ц (провадження № 61-26651св18), від 23 грудня 2019 року у справі № 233/1563/18 (провадження № 61-47560св18), від 24 березня 2020 року у справі № 553/629/18 (провадження № 61-48739св18).

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Матеріалами справи встановлено те, що ОСОБА_1 звернувся із заявою на ім`я директора КП «Міське капітальне будівництво» про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказана заява зареєстрована в КП «Міське капітальне будівництво» 03.04.2020 року за вх. №14/03.

Відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування Наказу №27 від 03.04.2019 р. про звільнення позивача суд першої інстанції мотивував добровільністю волевиявлення на звільнення ОСОБА_1 , а також тим, що наявні у матеріалах справи докази не вказують на намір позивача продовжити трудові відносини з відповідачем.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача 03.04.2019 року відбулося за угодою сторін, оскільки заява ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін не містить конкретної дати звільнення працівника (а.с. 44 т.1).

Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

Саме такий правовий висновок щодо застосування пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 711/2175/20 (провадження № 61-12674св20), від 07 жовтня 2021року у справі № 541/1684/20 (провадження № 61-9439св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 591/1375/19 (провадження № 61-13478св20).

Таким чином, у справі, що є предметом перегляду в апеляційному порядку, суд першої інстанції неправильно застосував пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і дійшов необґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування Наказу №27 від 03.04.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника виробничо-технічного відділу за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно, колегія суддів доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання незаконним та скасування Наказу №27 від 03.04.2019 року про звільнення позивача з посади начальника виробничо-технічного відділу за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Щодо вимог позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правничу допомогу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 станом на день звільнення займав посаду начальника виробничо-технічного відділу, на яку позивач був переведений з посади головного інженера з 01.03.2019 року відповідно до Наказу директора КП «Міське капітальне будівництво» № 14 від 25.02.2019 року.

Однак, у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд поновити його на посаді головного інженера КП «Міське капітальне будівництво», незважаючи на те, що, як зазначено вище, вказану посаду позивач перестав обіймати 01.03.2019 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 станом на день звільнення займав посаду начальника виробничо-технічного відділу, однак, у позовній заяві просив поновити його на посаді головного інженера КП «Міське капітальне будівництво», яка не є попередньою роботою у розумінні положень ч.ч.1-2 ст. 235 КЗпП України, то вказане унеможливлює задоволення позовних вимог апелянта про поновлення його на роботі на посаді головного інженера.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК).

Згідно вимог ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи право на доступ до правосуддя, як складову права на справедливий суд, суд зобов`язаний розглядати по суті позов у межах заявлених вимог, не зважаючи неправильність обраного позивачем способу захисту прав, і лише у випадку наполягання на заявлених вимогах відмовляти у позові по суті.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку ефективним засобом захисту порушеного права ОСОБА_1 могла стати позовна вимога про поновлення останнього на посаді начальника виробничо-технічного відділу КП «Міське капітальне будівництво», однак, позивачем такої вимоги не заявлено, а в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень статті 367 ЦПК України, не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про поновлення на роботі, то, відповідно, не підлягають задоволенню і вимоги позову про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правничу допомогу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань,

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 350-6, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства «Міське капітальне будівництво» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення витрат на правничу допомогу, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, стягнення грошової компенсації за матеріальну допомогу на оздоровлення і вирішення соціально-побутових питань - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати Наказ №27 від 03 квітня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника виробничо-технічного відділу за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 06 квітня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе