Номер провадження: 22-ц/813/3447/22
Номер справи місцевого суду: 947/7449/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
при секретарі: Ющак А.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року за позовом адвоката Казарновського Олександра Львовича в інтересах ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського ОМУ РВ ГУМВС України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури, -

в с т а н о в и в:
02 квітня 2020 року адвокат Казарновський Олександр Львович в інтересах ОСОБА_1 завернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського ОМУ РВ ГУМВС України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства та прокуратури, в якій просить суд стягнути з Державного бюджету України на її, ОСОБА_1 , користь компенсацію моральної шкоди, завданої їй незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 3 000 000 грн. та судові витрати, обґрунтовуючи вимоги тим, що 16 лютого 2001 року прокурором Жовтневого району м. Одеси Пімоновим Г.П. було порушеного кримінальну справу по факту шахрайства з фінансовими ресурсами з боку посадових осіб СП «Гефест Ко» за ознаками ст. 145-5 ч. 2 КК України. 30 березня 2001 року позивачці було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та її будо допитано у якості підозрюваної у скоєнні злочину, передбаченого ст. 148-5 ч. 2 КК України, в редакції 1960 року, 28 квітня 2001 року їй було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 148-5, ч. 2 ст. 172 КК України, слідчий звинуватив її в тому, що 20 грудня 1999 року вона спільно з ОСОБА_2 склала та підписала: балансову довідку №1, відповідно до якої на балансі СП «Гефест Ко» знаходиться товар: кришка металева для скляних банок на загальну суму 1 900 200 грн.; балансову довідку №2, відповідно до якої на балансі СП «Гефест Ко» знаходиться товар: кришка металева для скляних банок на загальну суму 340 000 грн.. Після цього, 20 лютого 2000 року вона, ОСОБА_1 з ОСОБА_3 склала та підписала балансову довідку, відповідно до якої на балансі СП «Гефест Ко» знаходиться товар: кришка металева для скляних банок на загальну суму 2 260 000 грн.. Після цього зазначені документи було надано до АКБ «Інвестбанк», де вони стали підставою для укладання кредитного договору №47-99 від 19 листопада 1999 року на видачу кредиту у сумі 1 100 000 грн. та кредитного договору №54-99 від 09 грудня 1999 року на видачу кредиту в сумі 300 000 дол. США. У постанові слідчий зазначив, що вона, ОСОБА_1 , своїми діями вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 148-5 КК України надання банку завідомо неправдивої інформації з метою отримання кредиту, яке завдало шкоди у великому розмірі та ч. 2 ст. 172 КК України внесення в офіційні документи завідомо неправдивої інформації, яке спричинило тяжкі наслідки.
Позивач послідовно, починаючи зі стадії ознайомлення з матеріалами справи в період з 05 травня 2001 року по 10 травня 2001 року доводила абсурдність пред`явленого їй обвинувачення, зокрема, те, що документи, які біло складено 20 грудня 1999 року не були та не могли бути підставами для видачі кредитів, оскільки кредити було видано 19 листопада 1999 року та 09 грудня 1999 року, а також те, що відомості, які було внесено до зазначених слідством довідок, відповідали даним бухгалтерського обліку підприємства, але на те, щоб довести ці обставини довелося витратити понад 14 років.
Постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого відділу Приморського районного відділу міліції ОМУ ГУМВС в Одеській області Виноградова В.О. від 01 жовтня 2015 року кримінальне провадження №0000623 від 24 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Не зважаючи на те, що частинами 4 та 6 ст. 284 КПК України передбачена необхідність направлення копії постанови про закриття кримінального провадження та передбачена можливість оскарження такої постанови протягом 10 днів з моменту її отримання, після закриття кримінального провадження позивача не повідомили про прийняте відносно неї рішення, не направили їй копію цього рішення, не роз`яснили їй її право у зв`язку із закриттям відносно неї кримінального провадження.
Отже, позивачка знаходилась під слідством та судом більше 14 років, після чого кримінальне провадження було закрито з реабілітуючи підстав, та ще 4 роки було витрачено на те, щоб дізнатись про прийняте відносно неї рішення у кримінальному провадженні.
Таким чином, позивачці завдано шкоду, яка складається з двох складових шкода, завдана внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в період з 30 березня 2001 року (дати обрання запобіжного заходу) по 01 жовтня 2015 року дати прийняття рішення про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав) та шкода, завдана внаслідок бездіяльності правоохоронних органів з 01 жовтня 2015 року до 11 грудня 2019 року (дати направлення захиснику копії постанови про закриття кримінального провадження у справі).
Всього державні органи держави України відняли у позивачки 18 років 8 місяців та 20 днів життя і за вказаний період часу, проведені під слідством та судом, доказуючи свою невинуватість, а потім, намагаючись дізнатись про прийняте рішення та отримати його копію, вона отримала величезну психологічну травму та зазнала моральних страждань, та внаслідок переживань у неї суттєво погіршився стан здоров`я. Зазначені моральні страждання були завдані їй діями органів слідства, прокуратури та суду.
Кожен виклик до слідчого або до суду, а таких викликів було безліч, викликав у неї сильний стрес, внаслідок постійного стресу у неї прогресивно розвинулась діабетична хвороба, що потягло погіршення зору, яке для бухгалтера за фахом означає відсутність можливості працювати та заробляти собі на життя.
Перебування в стані постійного стресу сильно відобразилось на її особистому житті у неї погіршились стосунки із членами її сім`ї, а оскільки обвинувачення було безпосередньо пов`язане з її службовими повноваженнями, вона відчувала додатковий стрес і напруженість у відношеннях з колегами по роботі із керівництвом.
Перебуваючи під запобіжним заходом в вигляді підписки про невиїзд, вона протягом 14 років була позбавлена можливості вільно переміщуватися за межі міста Одеса, реалізовувати своє конституційне право на свободу пересування, з 02 квітня 2001 року було заарештовано усе її майно.
Тривала бездіяльність правоохоронних органів, які не повідомляли її про прийняте у справі рішення та не виконували судові рішення щодо необхідності надання відповідної інформації. За час, який минув з моменту реєстрації матеріалів в ЄРДР 24 лютого 2014 року, стороні захисту довелось чотири рази звертались до суду зі скаргами з метою отримати ефективний засіб правового захисту, але назвати цей засіб ефективним наразі неможливо.
Таким чином, загальний строк перебування її під судом і слідством з моменту обрання запобіжного заходу 30 березня 2001 року і до закриття кримінального провадження - 1 жовтня 2015 року складає 14 років 6 місяців, а до моменту отримання повідомлення про закриття кримінального провадження 11 грудня 2019 року становить ще 4 роки 32 місяця та 12 днів, а всього 18 років 8 місяців та 20 днів 224, 5 місяці.
Отже, мінімальний розмір моральної шкоди, завданої їй незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду становить 1 060 313,5 грн. (224,5 місяці під слідством та судом х 4723 грн. мінімальна заробітна плата в Україні з 01 січня 2020 року), а всього з урахуванням усіх перелічених факторів, які характеризують глибину її душевних страждань та їх тривалості (більше 18 років життя) позивачка оцінює розмір нанесеної їй моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн., який є адекватним та необхідним для справедливого відшкодування її витрат за весь період, коли вона була обмежена в особистих правах. Коли її необхідно було доказувати свою очевидну невинуватість, постійно відриваючись від роботи та особистого життя.
12 травня 2020 року від відповідача, Державної казначейської служби України, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, посилаючись на те, що належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди завданої органом держаної влади, їх посадовою або службовою особою, Держава як учасник цивільних відносин в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав, а не Державна казначейська служба чи її територіальні органи. Позивачем безпідставно було збільшено період, за який вона має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом. Позивач використовує як розрахункову величину розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до Закону України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік» становить 4 723 грн., проте після набрання чинності Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІ мінімальна заробітна плата не застосується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та моральною шкодою, а також її наявність.
13 травня 2020 року від Одеської місцевої прокуратури №3 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому прокуратура просить суд відмовити у задоволенні позову в частині позову до Одеської місцевої прокуратури №3, яка не має статусу юридичної особи.
13 липня 2020 року та 20 жовтня 2020 року від Приморського ВП ГУНП в Одеській області до суду надійшли листи, в яких зазначено, що Приморський ВП не має статусу юридичної служби.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року за клопотанням представника позивача було замінено неналежного відповідача Одеську місцеву прокуратуру №3 на Одеську обласну прокуратуру та Приморський ВП ГУНП в Одеській області на Головне управління Національної поліції в Одеській області.
03 березня 2021 року від відповідача, Одеської обласної прокуратури, до суду надано відзив на позовну заяву, в який прокуратура просила суду відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем завищено суму моральної шкоди та не надано обґрунтованого розрахунку. Позивачем не доведена реальність настання моральної шкоди та взаємозв`язок між шкодою та діями правоохоронного органу, суду. Судові витрати на професійну допомогу адвоката є необґрунтованими.
26 березня 2021 року від відповідача, Головного управління Національної поліції в Одеській області, надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в Одеській області та завданням їй моральної шкоди, а також самого факту завдання моральної шкоди.
Позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Казарновський Олександр Львович в судовому засіданні 27 травня 2021 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов повністю задовольнити.
Представник Одеської обласної прокуратури в судовому засіданні 27 травня 2021 року проти позову заперечував та просив суд у задоволенні позову відмовити.
Відповідачі Державна казначейська служба України та Головне управління Національної поліції в Одеській області в судове засідання 27 травня 2021 року не з`явились, про час та дату судового засідання сповіщалися належним чином.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Приморського ОМУ РВ ГУМВС України в Одеській області про стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Суд стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратурі у розмірі 1 500 000 грн.. В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі, відповідач, Державна казначейська служба України, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано, що позивачем безпідставно було збільшено період, за який вона має право на відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який становить з 30 березня 2001 року 01 жовтня 2015 року, тобто 175 місяців, а не 224 місяця 12 днів. Позивач використовує як розрахункову величину розмір мінімальної заробітної плати, який відповідно до Закону України «Про Держаний бюджет України на 2020 рік» становить 4 723 грн., проте після набрання чинності Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-УІІІмінімальеа заробітна плата не застосується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та моральною шкодою, а також її наявність.
В апеляційній скарзі відповідач, Одеська обласна прокуратура, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати, зменшивши суму відшкодування, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано, що строк перебування позивачки під слідством та судом необхідно розраховувати з 30 березня 2001 року по 01 жовтня 2015 року, тобто 175 місяців. При винесенні рішення безпідставно зараховано до строку перебування позивача під судом та слідством період с 10 жовтня 2015 року по 11 грудня 2019 року, що призвело до необґрунтованого збільшення суми відшкодування шкоди, стягнутої судом.
На підставі ст. 29 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», у виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02.03.2022р. та 16.03.2022р., у зв`язку із введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., керуючись статтею 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24.02.2022р. та рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022р. щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано Розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, до якого внесені зміни розпорядженням №2 від 16 березня 2022 року, відповідно до п.п. 3-4 якого:

Зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через задіяння до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, підрозділів територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя, розгляд цивільних справ продовжити без участі учасників провадження в приміщенні Одеського апеляційного суду.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 28 березня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах та у відзиві адвоката Казарновського Олександра Львовича в інтересах позивача ОСОБА_1 на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів Державної казначейської служби України та Одеської прокуратури Одеської області задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у разі встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до вимог статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Згідно зі статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 2014 року №266/94-ВР (надалі Закону №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно із пунктом 5 статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.
Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону №266/94-ВР).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2001 року прокурором Жовтневого району м. Одеси Пімоновим Г.П. було порушено кримінальну справу по факту шахрайства з фінансовими ресурсами з боку посадових осіб СП «Гефест Ко» за ознаками ст. 148-5 ч. 2 КК України (т. 1, а.с. 30).
16 лютого 2001 року кримінальну справу №89 прийняв до свого провадження слідчий прокуратури Жовтневого району м. Одеси Непорада О.М. (т. 1, а.с. 31).
30 березня 2001 року слідчий Непорада О.М. обрав відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та допитав ОСОБА_1 у якості підозрюваного у скоєнні злочину, передбаченого ст. 145-5 ч. 2 КК України (т. 1, а.с. 32-36).
02 квітня 2001 року слідчим Непорадою О.М. було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 37).
28 квітня 2001 року слідчий Непорада О.М. порушив у відношенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 172 ч. 2 КК України та об єднав цю справу в одно провадження зі справою № (т.1.а.с. 38).
28 квітня 2001 року слідчий Непорада О.М. пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 145-5 ч.2 та 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960р.) та відразу оголосив про закінчення попереднього розслідування та надання матеріалів справи для ознайомлення (т. 1, а.с. 39-40).
Позивача ОСОБА_1 звинуватили у тому, що вона 20 грудня 1999 року склала та підписала: балансові довідки №1 та №2 про наявність на балансі СП «Гефест Ко» товарів, а на підставі цих довідок СП «Гефест Ко» 19 листопада 1999 року отримало від АКБ «Інвестбанк» кредит у сумі 1 100 000 грн. та 09 грудня 1999 року кредит в сумі 300 000 дол. США.
Не зважаючи на численні клопотання сторони захисту про призначення почеркознавчої експертизи, про витребування з АКБ «Інвесбанк» документів, про закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального порушення, оскільки балансові довідки було складено 20 грудня 1999 року не були та не могли бути підставами для видачі кредитів, оскільки кредити було видано 19 листопада 1999 року та 09 грудня 1999 року, справу було направлено для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2004 року, кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 145-5 ч. 2, 172 ч. 2 КК України (в редакції 1960р.) було повернуто прокурору Приморського району м. Одеси для проведення додаткового розслідування, запобіжний захід було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 51-52, 53-56).
08 листопада 2004 року прокурор Приморського району м. Одеси Пімонов Г.П. встановив строк досудового розслідування по справі до 08 грудня 2004 року (т. 1, а.с. 57).
10 січня 2005 року слідчий Непорада О.М. пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України, в редакції 2001 року (т. 1, а.с. 59-60).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2005 року кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було повернуто прокурору для організації додаткового розслідування у зв`язку з невиконанням органами досудового розслідування вказівок, які містились у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2004 року та ухвалі апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2004 року. Запобіжний захід позивачу було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 62-63).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 вересні 2005 року постанову суду було скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду іншим судом. Запобіжний захід позивачу було залишено підписку про невиїзд (т.1, а.с. 64-66).
24 січня 2006 року головою апеляційного суду Одеської області було змінено підсудність та кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направлено для розгляду до Київського районного суду м. Одеси (т. 1, а.с. 67).
Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2006 року прокурору Одеської області було направлено постанову про проведення службового розслідування по кримінальної справі відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою з`ясування місцезнаходження речових доказів та бухгалтерської документації в кількості 74 х папок (т. 1, а.с. 69).
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2007 року ОСОБА_1 було визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222 та ч. 2 ст. 366 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі с. 1 п. «б», ст. 6 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року (т. 1.а.с. 71-77).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2008 року кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повернуто до Київського районного суду м. Одеси для належного оформлення (т. 1. а.с. 78).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2008 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2007 року скасовано та справу направлено прокурору Приморського районного суду м. Одеси для організації додаткового розслідування та встановлено, що оформлення довідок про наявність майна, яке передається у заставу, не знаходиться в причинному зв`язку з діями посадових осіб банку по прийняттю рішення щодо можливості видачі кредитних коштів підприємству та те, що слідчим не було виконано вказівки, які містилися у постанові Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2004 року (т. 1, а.с. 79-81).
03 серпня 2009 року заступником прокурора Приморського району м. Одеси Мамедовим Г.А. було встановлено строк досудового розслідування у справі до 03 вересня 2009 року, а кримінальну справу було прийнято до провадження слідчим прокуратури Приморського району м. Одеси від 06 липня 2004 року (т. 1, а.с. 82-83).
03 вересня 2009 року ОСОБА_1 та її захиснику адвокату Казарновському О.Л. було оголошено про закінчення досудового розслідування та надання матеріалів кримінальної справи для ознайомлення. При ознайомленні з матеріалами справи стороною захисту було зазначено, що вказівки, які містяться в ухвалі апеляційного суду Одеської області слідством не виконані (т. 1, а.с. 84-85).
04 вересня 2009 року кримінальну справу було направлено для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси (т. 1, а.с. 86).
14 жовтня 2009 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Лабунський В.М. направив справу до апеляційного суду Одеської області для визначення підсудності (т. 1, а.с. 87).
26 жовтня 2009 року в.о. голови апеляційного суду Одеської області направив справу для розгляду до Приморського районного суду м. Одеси (т. 1, а.с. 88).
09 грудня 2009 року постановою Приморського районного суду м. Одеси справу за звинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було направлено прокурору Приморського районного м. Одеси для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 89-90).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2010 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2009 року скасовано, справу направлено для розгляду в той самий суд іншому складу суддів. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 91-92).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2010 року справу за звинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було направлено прокурору Приморського району м. Одеси для організації додаткового розслідування (т. 1, а.с. 93-94).
Постановою помічника прокурора Приморського району м. Одеси Вініцької А.М. від 23 січня 2012 року змінено обвинувачення ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з тим, що, оскільки довідки про наявність майна, що передається у заставу, були складені після укладення кредитних договорів, то дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із складання вказаних довідок не знаходяться у причинному зв`язку з діями посадових осіб банку з прийняття рішення про можливість видачі кредитних коштів СП «Гефес Ко» та із заподіянням матеріальної шкоди у великому розмірі (т. 1, а.с. 95-96).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2012 року справу за звинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було направлено прокурору Приморського району м. Одеси для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 97-100).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 грудня 2012 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2012 року скасовано, справу направлено для розгляду у той самий суд в іншому складі суддів (т. 1, а.с. 101-102).
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2013 року справу за звинуваченням ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було направлено прокурору Приморського району м. Одеси для організації додаткового розслідування, у якій зазначено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Запобіжний захід стосовно ОСОБА_1 було залишено підписку про невиїзд (т. 1, а.с. 103-104).
24 січня 2014 року слідчим Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області Карцевим А.А. було внесені відомості в ЄРДР про скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
У витягу з ЄРДР зазначено фабулу злочину, відповідно до якої на момент укладання кредитних договорів, договорів застави у підприємства СП «Гефест Ко» металева кришка в кількості, зазначеної у договорах застави була відсутня, а в подальшому була реалізована без згоди на то банку, кримінальне провадження №0006123 (т. 1, а.с. 105).
18 червня 2014 року слідчим Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Карцевим А.А. було внесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі ст. 184 ч. 1 п. 2 КПК України за відсутністю складу злочину (т. 1, а.с. 107).
27 квітня 2015 року старший прокурор прокуратури Приморського району м. Одеси Латишева М.А. постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасувала та направила кримінальне провадження №0006123 від 24 січня 2014 року до Приморського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області для подальшого досудового розслідування (т. 1, а.с. 108).
20 березня 2015 року представником ОСОБА_1 до прокуратури Приморського району м. Одеси було направлено скаргу щодо необхідності встановлення місцезнаходження кримінального провадження та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 112).
Листом від 24 квітня 2015 року №7-217-15 представника ОСОБА_1 повідомлено про те, що постанову від 18 червня 2014 року про закриття кримінального провадження скасовано 27 квітня 2015 року та досудове розслідування триває (т. 1, а.с. 113).
22 травня 2015 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про скасування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд (т.1, а.с. 114).
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2015 року по справі №522/10525/15 запобіжний захід підписка про невиїзд відносно ОСОБА_1 скасовано (т. 1, а.с. 115).
13 серпня 2015 року представником ОСОБА_1 до прокурора Приморського району м. Одеси було направлено скаргу щодо закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 116).
Листом від 26 серпня 2015 року №7-217-15 представника ОСОБА_1 повідомили про те, що по кримінальному провадженню надані письмові вказівку у порядку ст. 36 КПК України (т. 1, а.с. 117).
02 червня 2017 року представником ОСОБА_1 до прокурора Одеської області було направлено скаргу з проханням повідомити про рішення, прийняте по кримінальному провадженню №0006123 та повідомити прізвища процесуальних керівників (т. 1, а.с. 118).
07 серпня 2017 року стороною захисту до керівника Одеської місцевої прокуратури №3 (колишня прокуратура Приморського району м. Одеси) було направлено скаргу з проханням повідомити про рішення, прийняте по кримінальному провадженню №0006123 та повідомити прізвища процесуальних керівників (т. 1, а.с. 119).
17 серпня 2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність керівника місцевої прокуратури №3 щодо ненадання відповіді на клопотання (т. 1, а.с. 120).
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року уповноважених осіб Одеської місцевої прокуратури №3 зобов`язано розглянути клопотання сторони захисту відповідно до вимог ст. 220 КПК України (тривалий строк) (т. 1, а.с. 121).
15 червня 2018 року представник ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської місцевої прокуратури №3 з клопотанням організувати виконання уповноваженими особами Одеської місцевої прокуратури №3 ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року повідомити про рішення, прийняте по кримінальному провадженню №0006123 та повідомити прізвища процесуальних керівників (т. 1, а.с. 123).
17 липня 2018 року заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 листом за №10-623-14 повідомив представника ОСОБА_1 , що СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області матеріали кримінального провадження до прокуратури не надав у зв`язку з чим прокуратурою ініційовано проведення службової перевірки за фактом втрати кримінального провадження №0006123 (т. 1, а.с. 124).
18 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської місцевої прокуратури №3 зі скаргою та проханням організувати виконання уповноваженими особами Одеської місцевої прокуратури №3 ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року повідомити про рішення, прийняте по кримінальному провадженню №0006123 та повідомити прізвища процесуальних керівників (т. 1, а.с. 125-126).
21 лютого 2019 року представник ОСОБА_1 направив до прокурора Одеської області дві скарги: на бездіяльність керівника Одеської місцевої прокуратури №3, та в порядку ст. 208 КПК України з проханням надати керівнику Одеської місцевої прокуратури №3 вказівки щодо необхідності виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 127-130).
Листом від 27 лютого 2019 року за №04/2/2-р-19 представника ОСОБА_1 повідомили про те, що звернення направлено до Одеської місцевої прокуратури №3 (т. 1, а.с. 131).
13 березня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність керівника Одеської місцевої прокуратури №3 щодо не розгляду у встановлений законом строк звернень сторони захисту (т. 1, а.с. 132-134).
Ухвалою слідчого суддів Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2019 року відповідальних уповноважених осіб Одеської місцевої прокуратури №3 зобов`язано розглянути скаргу сторони захисту на недотримання розумних строків у кримінальному провадженні №0006123 та повідомити заявника про прийняте рішення (т. 1, а.с. 135).
Листом від 14 березня 2019 року №100-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 повідомив представника ОСОБА_1 про те, що 01 жовтня 2015 року слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та те, що ознайомитись із матеріалами кримінального провадженні можна у Приморському ВП (т. 1, а.с. 136).
24 квітня 2010 року представник ОСОБА_1 звернувся до начальника Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області з клопотанням про надання можливості ознайомлення з матеріалами справи кримінального провадження №0006123 (т. 1, а.с. 137).
Листом від 23 травня 2019 року №36/к-2012 представника ОСОБА_1 повідомлено про те, що ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0006123 може бути здійснено у канцелярії слідчого відділу Приморського ВП в м. Одесі (т. 1, а.с. 138).
Після ознайомлення з матеріалами кримінального провадження представником ОСОБА_1 було з`ясовано, що постанова про закриття кримінального провадження від 01 жовтня 2015 року у матеріалах кримінального провадження №0006123 відсутня, про що сторона захисту невідкладно повідомила Одеську місцеву прокуратуру №3.
Листом від 12 липня 2019 року №10-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 повідомив представника ОСОБА_1 проте, що прокуратурою витребувано з Приморського ВП кримінальне провадження та встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження від 01 жовтня 2015 року у матеріалах кримінального провадження відсутня. З цього приваду прокуратурою було ініційовано проведення службової перевірки (т. 1, а.с. 139).
16 липня 2019 року представник Ткачук направив до прокурора Одеської області скаргу з проханням вжити заходів щодо дотримання посадовими особами Одеської місцевої прокуратури №3 розумних строків у кримінальному провадженні №0006123 та направлення стороні захисту копії прийнятого у кримінальному провадженню рішення (т. 1, а.с. 140-141).
Листом від 24 липня 2019 року №04/2/2-р-19 представника ОСОБА_1 повідомили про те, що скаргу направлено для розгляду до Одеської місцевої прокуратури №3 (т. 1, а.с. 142).
Листом від 05 серпня 2019 року №10-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 повідомив представника ОСОБА_1 про те, що 01 жовтня 2015 року слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та те, що ознайомитись з матеріалами кримінального провадженні можна у Приморському ВП (т. 1, а.с. 143).
27 серпня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської місцевої прокуратури №3 з проханням встановити місце знаходження постанови про закриття кримінального провадження від 01 жовтня 2015 року та надання копії цієї постанови (т. 1, а.с. 144).
Листом від 06 вересня 2019 року №10-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 повідомив представника ОСОБА_1 про те, що прокуратурою витребувано з Приморського ВП кримінальне провадження та встановлено, що постанова про закриття кримінального провадження від 01 жовтня 2015 року у матеріалах кримінального провадження відсутня, з цього приваду прокуратурою було ініційовано проведення службової перевірки, але відповіді про результати такої перевірки до прокуратури не надходили (т. 1, а.с. 145).
09 вересня 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність уповноважених посадових осіб Одеської місцевої прокуратури №3 з проханням зобов`язати їх надати стороні захисту копію постанови про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 146-147).
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду від 26 вересня 2019 року керівника Одеської місцевої прокуратури №3 зобов`язано розглянути скаргу сторони захисту від 27 серпня 2019 року та надана відповідь у встановлений ст. 220 КПК України строк (т. 1, а.с. 148).
22 листопада 2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до керівника Одеської місцевої прокуратури №3 з вимогою негайно виконати ухвалу слідчого судді Приморського районного суду від 26 вересня 2019 року (т. 1. а.с. 149).
Листом від 05 грудня 2019 року №10-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 повторно направив на адресу представника ОСОБА_1 копію листа заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 від 06 вересня 2019 року №10-623-14 (т. 1, а.с. 150-151).
Листом від 11 грудня 2019 року №10-623-14 заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 направив представнику Ткачук Г.О. копію постанови слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області Виноградова В.О. від 01 жовтня 2015 року про закриття кримінального провадження №0006123 від 24 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підстав п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України (т. 1, а.с. 152).
Таким чином, лише у грудні 2019 року позивачка ОСОБА_1 отримала копію постанови слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області Виноградова В.О. від 01 жовтня 2015 року про закриття кримінального провадження №0006123 від 24 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підстав п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом починаючи з 30 березня 2001 року, тобто з моменту обрання запобіжного заходу і до 01 жовтня 2015 року, що складає 14 років 6 місяців 1 день, а до моменту отримання повідомлення про закриття кримінального правопорушення 11 грудня 2019 року, пройшло ще 4 роки 2 місяця 9 днів, а всього ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом 18 років 8 місяців 11 днів, що складає 224 місяці 12 днів.
Оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито з реабілітуючих підстав, наявні правові підстави для відшкодуванні позивачці моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури. Межи відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом визначаються судом у розмірі мінімальної заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, а саме 6 000 грн. щомісячно. Визначений законом розмір є мінімальним, який гарантований державою, а тому мінімальний розмір відшкодування позивачу моральної шкоди за 224 місяця 12 днів перебування під слідством та судом відповідно до вимог ст. 13 Закону №266/94-ВР становить 1 344 720, 00 гривень. Розмір моральної шкоди 3 000 000 грн., що визначений позивачем не відповідає принципу співмірності сатисфакції. Отже, з Державного бюджету України на користь позивачки ОСОБА_1 необхідно стягнути компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури у розмірі 1 500 000 гривень.
Посилання відповідачів Державної казначейської служби України та Одеської обласної прокуратури в апеляційних скаргах на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим та підлягає відповідно зміні та скасуванню, оскільки судом не враховано, що строк перебування позивачки під слідством та судом необхідно розраховувати з 30 березня 2001 року до 01 жовтня 2015 року, тобто 175 місяців. При винесенні рішення безпідставно зараховано до строку перебування позивача під судом та слідством період с 10 жовтня 2015 року по 11 грудня 2019 року, що призвело до необґрунтованого збільшення суми відшкодування шкоди, стягнутої судом, а також згідно діючого законодавства з 01 січня 2017 року розмір моральної шкоди повинен визначатися, виходячи не з розміру мінімальної заробітної плати, а з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, а саме, на 01 січня 2021 року 2 270,00 грн., не приймаються до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції (995-004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, відповідачами Державною казначейською службою України та Одеською обласною прокуратурою не доведено належним чином заперечення проти позову, а саме, в частині періоду перебування позивача під час слідства та судом та визначення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства.
Так, судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом з 30 березня 2001 року, з моменту обрання запобіжного заходу, і до 11 грудня 2019 року, до моменту отримання повідомлення про закриття кримінального правопорушення, що складає 224 місяці 12 днів.
Розглядаючи аналогічну справу. Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61/8385св20) зробив наступний правовий висновок: «встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для відшкодування шкоди ОСОБА_1 на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди із розрахунку мінімальної заробітної плати за 22 місяці перебування позивача під слідством та судом у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, визначивши відшкодування у розмірі 150 000,00 грн. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахував тривалість незаконного перебування під слідством та судом, порушення звичайного ритму життя та виникнення певних обмежень та незручностей у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності».
У постанові від 24 лютого 2021 року у справі №522/4970/18 (провадження №61-7773св20) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «встановивши, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, яка проявилась у порушенні нормальних життєвих стосунків, нанесенні шкоди діловій репутації, захворюванні батька позивача, суд апеляційної інстанції правильно застосував положення Закону № 266/94-ВР та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, розмір відшкодування якої визначається із урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості, проте у будь-якому разі не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що діяв на момент розгляду справи у суді».
Таким чином, доводи відповідачів, про те, що період перебування позивачки під слідством та судом необхідно розраховувати з 30 березня 2001 року до 01 жовтня 2015 року, тобто 175 місяців, є помилковими.
Щодо того, що судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди помилково застосовано у якості розрахункової величини мінімальну заробітну плату.
Так, у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17 (провадження №61-2934св18) Верховний Суд виходив з наступного правового висновку: «змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, апеляційний суд, виходив із того згідно з пунктами 3 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата не підлягала застосуванню як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. Тобто суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн за кожен місяць перебування позивача під слідством.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Отже, апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції помилково застосував розрахункову величину мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн..
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.
Таким чином, враховуючи положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200 грн..
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі №489/2492/17 (провадження №61-8890св18), від 13 червня 2018 року у справі №464/6863/16 (провадження №61-10293св18), від 21 червня 2018 року у справі №205/119/17 (провадження №61-24700св18), від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18), від 19 вересня 2018 року у справі №534/955/17 (провадження №61-22539св18)».
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розмір моральної шкоди завданої позивачу повинен становити 1 500 000 грн..
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Системний аналіз наведених норм права, правових висновків Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засадам верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивач ОСОБА_1 скористалась ефективним засобом юридичного захисту свого порушеного права, що передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та вірно виходив з того, що є законні підстави для часткового задоволення позову.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційні скарги не містить.
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції або зміни судового рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову або зменшення розміру моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового слідства та прокуратури немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 28 березня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік