ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2022 року м. Кропивницький

справа № 388/1019/21

провадження № 22-ц/4809/374/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»на заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області (суддя Степанов С. В.) від 13 грудня 2021року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

05 липня 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 05 листопада 2010 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала та подала до банку анкету-заяву № б/н про приєднання до Умовами та правилами надання банківських послуг у ПриватБанку, яка разом з Умовами та «Тарифами банку», викладеними в мережі Інтернет за адресою www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з невиконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 15 червня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 32188,11 грн, з яких: 25884,51 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 6303.60 грн - заборгованість за простроченими процентами, яку позивач просив суд стягнути з відповідачки та вирішити питання про компенсацію його судових витрат.

Короткий зміст рішення суду

Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 25884,51 грн заборгованості за договором б/н від 05 листопада 2010 року та 1825,45 грн на компенсації сплаченого судового збору.

Суд встановив, що відповідачка неодноразово використовувала на власні потреби кошти, які їй надав банк шляхом встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок, але повернула їх банку не повністю. У зв`язку з цим суд стягнув вказану заборгованість.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачки на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування грошовими коштами, місцевий суд дійшов висновку, що позивач не підтвердив доказами досягнення між ним і відповідачкою домовленості про сплату нею процентів, розмір процентної ставки та порядок сплати процентів.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в тій частині, в якій в позові відмовлено, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині відмови у стягненні процентів та ухвалити щодо цього нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі вказується на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права так, як не врахував, що банк виконав вимогу ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та надав відповідачці у формі паспорту споживчого кредитування інформацію про альтернативні умови кредитування, зокрема, що процентна ставка поза межами пільгового періоду кредитування становить 3,6% на місяць, тобто 43,2% річних, а стосовно невиконаних зобов`язань - 86,4 % річних. Оскільки відповідачка підписала паспорт споживчого кредитування, то позивач вважає, що між ним і відповідачкою досягнуто відповідної домовленості про проценти.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачки ОСОБА_1 до апеляційного судуне надійшов. Проте відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив такі обставини

05 листопада 2010 року ОСОБА_1 підписала та подала банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правила надання банківських послуг становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Банк відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок, встановив на ньому кредитний ліміт в розмірі 500 грн, який надалі змінювався в сторону збільшення, випустив платіжну кредитну картку.

Згідно з обліковими даними банку на рахунку позичальника ОСОБА_1 існує заборгованість, яка станом на 15 червня 2021 року складала 32188.11 грн з яких: 25884,51 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 6303,60 грн - заборгованість за простроченими процентами.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь банку процентів за користування коштами, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору в сумі 25884,51 грн апеляційним судом не перевіряється.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів виходить з того, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Отже, висуваючи вимогу про стягнення процентів за користування клієнтом банку коштами, які набав банк, саме позивач (банк) має надати суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що стосовно цієї умови між банком і клієнтом в належній формі було досягнуто домовленості. При цьому банк має підтвердити доказами, що сторони дійшли згоди як про обов`язок клієнта (позичальника) сплачувати проценти за користування коштами, які йому надав банк, так і їх розмір, порядок і строк (строки) нарахування та сплати процентів.

Суд першої інстанції встановив, що анкета-заява ОСОБА_1 від 05 листопада 2010 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яку підписала відповідачка, не містить умов про проценти, а самі Умови та правила надання банківських послуг та виписка з Тарифів банку, додані до позовної заяви, не містять підпису відповідачки, не розміщенні на сайті позивача та знаходяться виключно в його розпорядженні, а отже суд правильно виснував, що це унеможливлює їх ідентифікацію з тими умовами та тарифами, які мали на увазі сторони станом на час укладення договору, тобто станом на 05 листопада 2010 року.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 згідно з яким Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не містять підпису боржника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Паспорт споживчого кредитування від 04 березня 2019 року, який наданий банком ОСОБА_1 під підпис (с. 10 - 11), також не являється доказом існування між сторонами по справі домовленості про проценти з таких підстав.

По перше, на час укладення договору між банком та ОСОБА_1 , тобто станом на 05 листопада 2010 року, цього паспорту споживчого кредитування не існувало, як і не існувало Закону України «Про споживче кредитування», на який посилається позивач, а тому сторони не враховували (не мали на увазі) умови, які містяться в ньому.

По друге, відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 654 ЦК України).

Паспорт споживчого кредитування містить дві відмінні одна від одної пропозиції щодо процентної ставки поза межами пільгового періоду (43,2% або 42 % річних).

Доказів того, що сторони досягли згоди стосовно конкретної процентної ставки позивач не надав, а тому його вимого про стягнення процентів на рівні 43,2% річних не ґрунтується на договорі.

По третє, підпис споживача (клієнта банка) у паспорті споживчого кредитування вказує лише про те, що банк виконав зобов`язання, покладене на нього ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», надати споживачу до укладення договору про споживчий кредит інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

При цьому підпис клієнта банку на наданому йому для ознайомлення паспорті споживчого кредитування підтверджує лише факт отримання викладеної в ньому інформації, а не прийняття конкретної пропозиції (акцепт).

Дані про те, що відповідачка прийняла пропозицію банку про встановлення процентної ставки та обрала її розмір із запропонованих їй варіантів в матеріалах справи відсутні.

Крім того, така пропозиція банку була строкова (вона була чинною з 04 березня 2-19 року по 19 березня 2019 року). Як вбачається з виписки з поточного рахунку відповідачки (с. 47 - 55) в цей період відповідачка кошти банку не використовувала, а витратні операції до 12 червня 2019 року здійснювала виключно в межах залишку власних коштів на її рахунку.

Отже, наданий позивачем паспорт споживчого кредитування від 04 березня 2019 року не є належним та допустимим доказом того, що між сторонами по справі була досягнута в належній формі домовленість про сплату позичальником процентів за користування наданими коштами на рівні 43,6 % річних чи в іншому розмірі.

Окрім вказаних, інших доказів позивач не надав.

Вимог про проценти на підставі норм ст. 1048 ЦК України позивач не заявляв.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи, викладені в апеляційній скарзі позивача, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення, в оскаржуваній його частині, з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Про судові витрати

З урахуванням того, що апеляційну скаргу позивача належить залишити без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору, а також присудження позивачу компенсації його судових витрат в суді апеляційної інстанції немає.

Відповідачка заяв про судові витрати до суду не подала.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» без задоволення, а заочне рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 13 грудня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Текст цієї постанови складено 30 березня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

С. І. Мурашко