Справа № 466/4793/17 Головуючий у 1 інстанції: Колтун Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2501/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м.Львів

Справа № 466/4793/17

Провадження № 22ц/811/2501/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Яворові 26 травня 2021року у складі судді Колтун Ю.М., у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

5 липня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 4 серпня 2014 року він передав ОСОБА_2 в якості позики кошти в розмірі 8 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Вказує, що відповідач зобов`язувався повернути йому (позивачу) борг до 5 вересня 2014 року, однак кошти не повернув. Оскільки ОСОБА_2 порушив взяті на себе зобов`язання, просив стягнути з відповідача борг, проценти за користування коштами та 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2020 року, задоволено позов та стягнуто з відповідача на користь позивача 8 000 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення, 205 538,40 грн., а також 112 577,26 грн. відсотків та 17 687,00 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 як правонаступника позивача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 серпня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 січня 2020 року скасовано та передано справу на розгляд до Яворівського районного суду Львівської області за належною підсудністю.

28 січня 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції із заявою про збільшення позовних вимог та просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 8 000 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України станом на 22 січня 2021 року 226 000 грн., а також 122 184, 32 грн. відсотків та 43 261, 97 грн. - 3 % річних від простроченої суми, а також нараховувати 3 % річних від простроченої суми до моменту виконання рішення.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 26 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 : 8 000 доларів США, що еквівалентно до національної валюти України за офіційним курсом Національного банку України 226 000 грн.; 122 184,32 грн. відсотків; 43 261, 97 грн. - 3 % річних від простроченої суми. В решті позову відмовлено. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в позові. Заперечує факт написання ним розписки. Вказує, що жодних коштів від позивача він не отримував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно розписки від 4 серпня 2014 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 кошти в розмірі 8 000 доларів США строком до 5 вересня 2014 року.

Відповідно до поданих позивачем розрахунків процентів та 3 % річних та з урахуванням курсу долара США до гривні станом на 22 січня 2021 року (1 долар США до грн. = 28, 25 грн.) вбачається, що загальна сума заборгованості з урахуванням інфляційних витрат та процентів за користування позикою становить 391 446, 29 грн., з яких 226 000 грн. - позика, 122 184, 32 грн.- відсотки та 43 261, 97 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Судом встановлено, що відповідач не виконав грошові зобов`язання перед позивачем.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, недодержання форми правочину тягне за собою недійсність правочину лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недійсність договору позики у зв`язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому зобов`язання, які виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Договір позики є реальним, одностороннім, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона (позичальник) зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона (позикодавець) стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно із ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до п.1 ст.1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Статтями ст.ст. 525, 526 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 545 ЦК України за договором позики на позикодавця покладається обов`язок при прийнятті виконання зобов`язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобов`язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає. І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно із ст. 610 ЦПК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням, зокрема, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

На підставі аналізу наявних у справі доказів судом встановлено, що відповідач у визначений у борговій розписці строк кошти не повернув, доказів на спростування розрахунку заборгованості позивача не надав.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача боргу з урахуванням процентів за користування кредитними коштами з розрахунку рівня облікової ставки Національного банку України, та 3% річних від простроченої суми; відмову у задоволенні вимоги про нарахування 3 % річних від простроченої суми до моменту виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам по справі; оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: ст.367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 29 березня 2022 року.

Головуючий

Судді