Справа № 184/2662/21
Номер провадження 2/184/131/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Коваля А.М.,

за участю секретаря судового засідання Бринзи Л.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Покров в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить вказана квартира. Відповідач є членом сім`ї колишнього власника ОСОБА_3 , яка зареєстрована, однак у вказаній квартирі не проживає, речі свої не зберігає, комунальні послуги не сплачує. Зі слів колишнього власника, ОСОБА_2 є його донькою, яка вже більше чотирьох років виїхала на постійне місце проживання за межі міста Покров та повертатися не має наміру. Відповідно до п.13 договору купівлі-продажу квартири, продавець гарантував зняття з реєстраційного обліку місця проживання своєї доньки ОСОБА_2 до 09.12.2021р. Разом з тим, йому це не вдалося. Тоді позивач, як новий власник вказаної квартири, звернулася до органу реєстрації виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області і, посилаючись на Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року, який набрав чинності 01.12.2021 року, просила зняти з реєстрації в її квартирі ОСОБА_2 , як члена сім`ї колишнього власника в зв`язку з відчуженням позивачу квартири її колишнім власником. Однак останній було відмовлено в знятті відповідачки з реєстраційного обліку в квартирі, посилаючись на те, що зняття відповідачки на підставі вказаного вище закону не представляється можливим, оскільки на сьогоднішній час відсутній нормативно-правовий акт в якому визначено процедуру зняття особи з реєстрації місця проживання власником житла, в якому вона зареєстрована. Також в рішенні про відмову в знятті відповідачки з реєстрації зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 207 від березня 2016 року зняття особи з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи, від допиту свідка відмовляється.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала.

Разом з тим, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

04.04.2022р. судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право

приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Наведене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою - АДРЕСА_2 зареєстрована: ОСОБА_2 (а.с.11).

Відповідно до п.13 договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2021р., продавець гарантував зняття з реєстраційного обліку місця проживання своєї доньки ОСОБА_2 до 09.12.2021р.

Разом з тим, станом на час розгляду справи продавець не виконав умови договору.

Крім того, ОСОБА_1 , як новий власник вказаної квартири, зверталася до органу реєстрації виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області і, посилаючись на Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року, який набрав чинності 01.12.2021 року, просила зняти з реєстрації в її квартирі ОСОБА_2 , як члена сім`ї колишнього власника в зв`язку з відчуженням позивачу квартири її колишнім власником.

Однак, останній було відмовлено в знятті відповідачки з реєстраційного обліку в квартирі, посилаючись на те, що зняття відповідачки на підставі вказаного вище закону не представляється можливим, оскільки на сьогоднішній час відсутній нормативно-правовий акт в якому визначено процедуру зняття особи з реєстрації місця проживання власником житла, в якому вона зареєстрована. Також в рішенні про відмову в знятті відповідачки з реєстрації зазначено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 207 від березня 2016 року зняття особи з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду про визнання особи такою (а.с.12).

Як вказує позивач, відповідач будучи членом родини колишнього власника житла, за місце своєї реєстрації не проживає, речей своїх не зберігає, комунальні послуги не сплачує.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Так, статтею 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням.

Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати

усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.

Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п.3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Пунктом 26 вказаних Правил визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи те, що відповідач, який є родичем колишнього власника квартири, протягом тривалого часу не користується вказаним житловим приміщенням, особисті речі в зазначеній квартирі відсутні, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 76, 81, 263, 265, 280-289 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 такою , що втратила право користування вказаною квартирою.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 05.04.2022 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду А. М. Коваль