Справа № 161/9175/20 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк В. Ф.
Провадження № 22-ц/802/239/22 Категорія: 46 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Данилюк В. А., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02 жовтня 2019 року близько 11 год. 30 хв. по вул. Вишневій у с. Кульчин Ківерцівського району Волинської області сталася ДТП за участю позивача, який рухався на велосипеді, та ОСОБА_4 , який рухався на автомобілі ЗИЛ, н.з. НОМЕР_1 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 , як власника автомобіля ЗИЛ, н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС».

Внаслідок ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, лікувався, частково втратив працездатність та став особою з інвалідністю.

Позивач зазначає, що оскільки шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, на підставі ст.1187 ЦК України він має право на відшкодування завданої шкоди з відповідачів, незважаючи на наявність чи відсутність вини водія автомобіля.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27 липня 2021 року, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 19 113,00 грн майнової шкоди, втрачений заробіток за період з 03 жовтня 2019 року по 31 липня 2021 року у розмірі 294 650,67 грн, а також моральну шкоду у розмірі 400 000,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ОСОБА_3 132 930,76 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, а також 6 646,54 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 33 353,46 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «СГ «ТАС» на користь держави судовий збір у розмірі 1 395,77 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 333,54 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій оскаржує рішення тільки в частині відмови в позові, так як вважає його в цій частині незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд помилково вважав, що в діях позивача мала місце груба необережність, хоча його дії можуть вважатися виключно як проста необачність, що не може вважатись підставою для зменшення розміру відшкодування заподіяної шкоди на підставі норм ст.1193 ЦК України. Зазначає, що судом допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема, суд вважав встановленим ту обставину, що на момент ДТП він рухався на відстані 1,2 м від лівого краю проїзної частини. Такий висновок суд обґрунтував висновком судової інженерно-транспортної експертизи №205 від 12.06.2020. Однак, на думку позивача, такі обставини не підтверджені жодними об`єктивними доказами. Тому висновок суду про допущення ОСОБА_3 вимог Правил дорожнього руху не відповідає фактичним обставинам справи. А відтак, висновок про наявність зі сторони позивача грубої необережності і ступінь його вини у заподіянні шкоди у розмірі 60% не відповідає фактичним обставинам справи. Також вказує, що суд допустив неправильне застосування ч. 3 ст. 23 ЦК України при визначенні розміру моральної шкоди, дійшовши помилкового висновку про те, що моральна шкода заподіяна лише в сумі 200 000 грн, хоча, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, настання інвалідності, погіршення здібностей, подальшого лікування, заподіяна моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі 400 000 грн.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на норми вказаної статті та беручи до уваги, що рішення оскаржене в частині відмови у позові, апеляційний суд в іншій частині оскаржуване рішення не переглядає та на предмет його законності та обгрунтованості не перевіряє.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив із того, що ступінь вини ОСОБА_3 у виникненні ДТП, внаслідок якої йому було завдано шкоду здоров`ю, становить 60 %, оскільки цій шкоді сприяла груба необережність позивача, який керував велосипедом у стані алкогольного сп`яніння, порушив Правила дорожнього руху, а ступінь вини водія автомобіля ОСОБА_4 - 40%.

З даним висновком суду колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 жовтня 2019 року близько 11 год. 30 хв. по вул. Вишневій в с. Кульчин Ківерцівського (наразі Луцького) району Волинської області велосипедист ОСОБА_3 допустив зіткнення з автомобілем «ЗИЛ», НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого велосипедист отримав тілесні ушкодження.

На даний час ця подія є предметом розгляду в межах кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000561 від 03 жовтня 2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В межах даного кримінального провадження слідчим виносилися постанови про його закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення (а.с.5-6, 70-71 т.1).

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000561 від 03 жовтня 2019 року продовжується, про підозру жодному з учасників події не повідомлено, обвинувальний акт до суду не направлявся.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 19 грудня 2019 року №963 в межах зазначеного кримінального провадження тілесні ушкодження ОСОБА_3 , отримані під час ДТП, відносяться до середнього ступеню тяжкості. Крім того, згідно з результатами токсикологічного дослідження в крові ОСОБА_3 виявлено етанол в концентрації 0,3 проміле (а.с.8-11 т.1).

Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК позивачу з 23 січня 2020 року первинно встановлена інвалідність ІІ групи на строк до 01 лютого 2021 року (а.с.12 т.1).

В результаті переогляду позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності.

Як слідує з висновку судово-медичного експерта Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 31 травня 2021 року №23, яка проведена в межах цієї цивільної справи, сумарно наслідки травми, отриманої 02 жовтня 2019 року, призвели до 70 відсотків стійкої втрати загальної працездатності позивача (а.с.140-147 т.1).

На момент ДТП позивач працював на посаді укладальника хлібобулочних виробів 3 розряду у Приватному акціонерному товаристві «Теремно Хліб», і був звільнений 27 січня 2020 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін (а.с.36-39 т.1). Його дохід підтверджено довідкою від 09.04.2020 р. № 1795 (а.с.41 т.1).

З матеріалів справи слідує, що на момент спірної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 , як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС», з лімітами відповідальності 100 000,00 грн - для шкоди, заподіяної майну, а також 200 000,00 грн - для шкоди, заподіяної життю і здоров`ю (а.с.58 т.1).

Судом вірно дано оцінку обставинам даної справи на підставі наявних у матеріалах доказів про механізм ДТП та її причини, а також ступінь вини кожного з учасників ДТП. На час перегляду оскаржуваного судового рішення інших доказів не здобуто, учасниками справи суду не надано.

Правильним є висновок суду на підставі досліджених доказів, а саме: висновку судової інженерно-транспортної експертизи Волинського НДЕКЦ МВС України від 12 червня 2020 року №205, який суд взяв за основу, обставини, що вказані в допитах обох учасників ДТП, слідчого експерименту, огляду місця ДТП, а також вказав, що судження експерта з цього приводу, є правдивими (а.с.72-76 т.1).

З даних доказів слідує, що місцем ДТП була вул. Вишнева у с. Кульчин, загальною шириною 3,7 метра, покрита щебенем та без будь-якої дорожньої розмітки. На момент ДТП велосипедист ОСОБА_3 рухався на відстані 1,2 метра від лівого краю проїзної частини, автомобіль ЗИЛ, НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 рухався у попутному напрямку позаду велосипедиста, у крайньому правому положенні. Ширина автомобіля ЗИЛ, НОМЕР_1 , становить 2,5 метра.

Оцінивши дорожню ситуацію, водій ОСОБА_5 вирішив здійснити випередження велосипедиста з правого боку, частково виїхавши на узбіччя. Коли він виконував цей маневр, велосипедист ОСОБА_3 , почувши звук автомобіля, що наближається, та не подаючи будь-яких сигналів про зміну напрямку руху, а також не дивлячись назад (як зазначено у поясненнях самого ОСОБА_3 ) вирішив різко змінити напрямок руху - повернути направо.

В результаті ОСОБА_3 приблизно на середині кузова зачепив плечем автомобіль ЗИЛ, НОМЕР_1 , втратив рівновагу та впав під його заднє ліве колесо, в результаті чого і отримав травми.

На думку судового експерта, в даній дорожній ситуації з технічної точки зору:

1) велосипедист ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до п.п.6.7, 9.3, 9.4, 10.1, 10.3 ПДР, згідно з якими перед початком виконання маневру повороту праворуч не менше як за 50 м слід подати сигнал рукою відповідного напрямку, безпосередньо перед виконанням маневру переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та дати дорогу автомобілю ЗИЛ, який рухався в попутному напрямку по смузі руху, на яку він мав намір перестроїтися;

2) водій автомобіля ЗИЛ, НОМЕР_1 , ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.12.3, 13.3 ПДР, згідно з якими в момент виявлення велосипедиста, який рухався в попутному напрямку, вжити заходів для зменшення швидкості до швидкості руху велосипеда. Йому заборонялося виконувати випередження з виїздом на праве узбіччя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до пункту третього частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно з положеннями статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У статті 991 ЦК України визначено виключні підстави для відмови страховика від здійснення страхової виплати, проте, суд першої інстанції встановив відсутність таких підстав у випадку ДТП, яка призвела до інвалідності позивача. При цьому умислу в діях потерпілого ОСОБА_3 щодо настання ДТП чи наявності факту непереборної сили суд також не встановив.

Наявна в діях потерпілого груба необережність, що сприяла виникненню або збільшенню шкоди, законом розглядається як підстава для зменшення розміру відшкодування, але не є підставою для звільнення від обов`язку відшкодувати заподіяну в даному випадку шкоду.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності та необгрунтованості висновку суду першої інстанції щодо визначення ступеню вини позивача у спричиненні шкоди внаслідок даної ДТП у розмірі 60% спростовується матеріалами справи, а тому колегія суддів їх не бере до уваги.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1961-IV Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, завданої життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Статтею 24 Закону № 1961-IV визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого. У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я (пункт 24.1) .

Таким чином, суд, визначаючи розмір матеріальної шкоди, яка завдана позивачу, виходив з того, що ОСОБА_3 у відповідності до вимог даного Закону було надано суду ряд доказів, які підтверджують його витрати на лікування, а саме відповідні квитанції та фіскальні чеки, згідно з якими загальний розмір витрат позивача на лікування становить 38 462,09 грн.

Щодо вимог про відшкодування втраченого середнього заробітку позивачем, то суд апеляційної інстанції також погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і позивач не заперечував, що середній заробіток позивача станом на період липень-вересень 2019 року для проведення розрахунку відшкодування втраченого заробітку складав 363,27 грн, отже розмір втраченого заробітку позивача у період з 03 жовтня 2019 року по 27 січня 2020 року становив у розмірі 28 978,67 грн, в межах його вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок щодо розрахунку розміру мінімальної заробітної плати для визначення розміру втраченого заробітку позивача, зроблений судом із урахуванням того, що з 28 січня 2020 року позивач перестав працювати, а його середньомісячний заробіток (дохід) є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, тому на підставі ч.1 ст.1197 ЦПК України розмір втраченого заробітку (доходу) за період з 28 січня 2020 року по 31 липня 2021 року обчислюється, виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, та з урахуванням ступеня загальної втрати працездатності позивача - 70%, який був встановлений висновком судової експертизи, що в загальному становить 264 886,14 грн.

Таким чином, судом враховано, що документально підтверджено витрати на лікування в сумі 38462,09 грн, визначено суму втраченого заробітку за період з 03 жовтня 2019 р. по 27січня 2020 р. - 28978,67 грн, тобто всього майнової шкоди на суму 332326,90 грн. Виходячи із ступеня вини відповідача у розмірі 40%, суд правильно присудив до стягнення зі страхової компанії в межах ліміту відповідальності страхового відшкодування в сумі 132930,76 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, позивач просив суд стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку оцінив у сумі 400000 грн.

Як встановлено судом, внаслідок отриманих травм позивач зазнав душевних та моральних страждань, негативних емоцій та переживань, які суд першої інстанції, враховуючи обставини даної справи, поведінку сторін та вимоги розумності і справедливості, оцінив у 200 000 грн, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована, то зобов`язання з відшкодування шкоди має виконати страховик в межах ліміту, визначеного договором і законом.

Таким чином, виходячи з положень ч.2 ст.1193 ЦК України, суд зменшив розмір відшкодування моральної шкоди до суми 80000 грн, врахувавши ступінь вини позивача у ДТП, яка становить 60%, а ступінь вини відповідача ОСОБА_5 - 40% (200000 грн х 40%), а також взявши до уваги іншу істотну обставину - перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння.

У зв"язку з цим суд стягнув зі страхової компанії 5% від суми страхового відшкодування - 6 646,54 грн. ((132 930,76 / 100) х 5).

Відповідно суд правильно визначився і з розміром стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 33 353,46 грн моральної шкоди, яка обчислена з вирахуванням 6 646,54 грн моральної шкоди, стягнутої зі страховика, а також з вирахуванням 40 000,00 грн, добровільно сплачених відповідачем ОСОБА_5 позивачу до розгляду справи (80 000,00 - 6 646,54 - 40 000,00).

На підставі зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Проте такі аргументи належним чином перевірені судом першої інстанції та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді