ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2022 року м.Суми

Справа №592/3626/20

Номер провадження 22-ц/816/318/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2021 року, в складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року АТ «Ідея Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги мотивуючи тим, що 02 листопада 2012 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 910.19281, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 145873,00 грн зі сплатою 4,99 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, встановлені графіком щомісячних платежів, який є додатком до договору. Кредит надано на строк 24 місяці.

Банк свої зобов`язання за правочином виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами, однак позичальник у встановлений договором термін отриманий кредит не повернула, нараховані відсотки за користування кредитом і пеню за порушення виконання зобов`язань не сплатила, внаслідок чого виникла заборгованість.

Сума заборгованості ОСОБА_1 станом на 02 листопада 2014 року становить 102883,48 грн. Останній платіж, спрямований на погашення боргу за кредитом, був здійснений позичальником 18 квітня 2014 року. Тому просив стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 102883 грн 48 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2021 року позов АТ «Ідея Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором № 910.19281 від 02.11.2012 року в розмірі 102883 грн 48 коп, а також 2102 грн в рахунок повернення судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за умовами договору, у межах строку кредитування до 02 листопада 2014 року включно відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного 02 числа місяця. Починаючи з 03 листопада 2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Згідно з розрахунком позивача, останній платіж відповідачем здійснено 18 квітня 2014 року.

Разом з тим, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Укладеним між сторонами договором передбачено, що термін позовної давності для стягнення боргу за договором встановлено тривалістю 5 років, щодо неустойки (штрафу, пені) діє спеціальна позовна давність.

Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позивач звернувся до суду з позовом 17 березня 2020 року, тобто після спливу збільшеної до 5 років загальної позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, який закінчився 03 листопада 2019 року. Не погоджується з висновком суду першої інстанції про переривання позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України.

У зв`язку з тим, що банк звертався у листопаді 2015 року до суду з позовною вимогою про звернення стягнення на предмет застави (постановою Верховного Суду у справі № 461/11308/15-ц від 23 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля будь-якій третій особі покупцю від імені власника відмовлено, оскільки такий спосіб звернення стягнення на заставлене майно сторони договору застави визначили як позасудовий), а у березні 2020 року, змінивши спосіб правового захисту порушеного права, звернувся до суду із цим позовом з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами, у якому просить стягнути борг за кредитним договором, вважає, що позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, то позовна давність що до них не переривається. Отже, подача позову про стягнення боргу не перериває строки давності на подачу позовної заяви про звернення стягнення на предмет застави (і навпаки). І така позиція, на її думку, узгоджується з висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159 цс 19) від 24 квітня 2019 року.

Тому, за наявності клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності (загальної і спеціальної), відсутності клопотання позивача щодо поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи і невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до невірного вирішення спору, що відповідно до ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову 102883,48 грн не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2020 року: 2102 грн х 100 = 210200 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 листопада 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , в якості позичальника, було укладено кредитний договір № 910.19281, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 145873 грн строком на 24 місяці зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4,99 % річних, з погашенням кредиту та відсотків у терміни, передбачені встановленим графіком щомісячних платежів, який є Додатком № 1 до договору (а.с. 6-8).

Позичальник ОСОБА_1 підтвердила обізнаність з умовами кредитування і орієнтованою сукупною вартістю кредиту, що підтверджується особистим підписом відповідача у Довідці-повідомленні (а.с. 11).

Кредит надано на фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки «Peugeot 4008» 2012 р.в., номер кузова: НОМЕР_1 .

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, перерахувавши за дорученням ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 145873,00 грн на поточний рахунок ТОВ «АК «Автолюкс» (а.с. 17), однак заборгованість по сумі основного боргу, нарахованих відсотках за користування кредитом та пеня за несвоєчасність виконання боргового зобов`язання позичальником у встановлені строки не була сплачена.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 910.19281 від 02.11.2012 року, сума боргу ОСОБА_1 , станом на 02.11.2014 року, становить 102883,48 грн, у тому числі, заборгованість за тілом кредиту - 51273,85 грн, проценти - 18281,69 грн, пеня - 29230,60 грн, штрафи - 3646,83 грн (а.с. 19-21).

Задовольняючи позов банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що в порушенням вимог ст. ст. 526, 612, 1049, 1054 ЦК України ОСОБА_1 не виконала зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, а тому права банку підлягають захисту шляхом зобов`язання позичальника повернути суму заборгованості 102883,48 грн.

При цьому суд першої інстанції вказав, що підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, як загальної, так і спеціальної, не убачається, оскільки предметом розгляду цивільної справи № 461/11308/15-ц був захист порушених прав АТ «Ідея Банк» під час стягнення заборгованості за кредитним договором № 910.19281 від 02.11.2012 року відносно боржника ОСОБА_1 , що свідчить про переривання позовної давності щодо відповідної вимоги (стягнення боргу за кредитом), на яку має право позивач. Беручи до уваги положення пункту 9 параграфу 10 кредитного договору, позовна давність для стягнення неустойки (пені, штрафу), яка входить до складу боргу за кредитом, сторонами визначена тривалістю у 5 років.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Підставами позовних вимог АТ «Ідея Банк» є неналежне виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного 02 листопада 2012 року з АТ «Ідея Банк».

Доказів погашення боргу відповідачем суду не надано.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строки, встановлені договорами.

Положеннями частини 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення, що регулюють відносини позики (параграф 1 глави 71 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1050 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто, належним виконанням зобов`язань з боку відповідача ОСОБА_1 є повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитними коштами у строки, в розмірі та в валюті, визначеними в кредитному договорі.

Правильно і з достатньою повнотою встановивши такі факти, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в порушення умов кредитного договору № 910.19281 від 02 листопада 2012 року та вимог ст. ст. 526, 530, 1050, 1054 ЦК України ОСОБА_1 допустила прострочену заборгованість зі сплати кредиту та відсотків, а тому на визначених ст. ст. 1049, 1050 ЦК України підставах стягнув з позичальника на користь банку заборгованість за кредитом станом на 02 листопада 2014 року, нараховані відсотки за користування кредитними коштами, пеню та штрафи.

Як убачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_1 надано банком кредит строком на 24 місяці, тобто строк виконання зобов`язань за кредитним договором № 910.19281 від 02 листопада 2012 року спливає 02 листопада 2014 року (п. 1 параграф 1).

У п. 9 параграфу 10 кредитного договору сторонами обумовлено, що строк позовної давності для стягнення боргу за Договором встановлюється тривалістю в 5 років (а.с. 6 - 7).

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Положенням ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи убачається, що банк здійснював спробу захистити свої порушені права, стягнути кредитну заборгованість та у листопаді 2015 року звертався до Ковпаківського районного суду м. Суми із позовом, справа № 461/11308/15-ц, про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 910.19281 у сумі 102883,48 грн, заочне рішення про задоволення позову в якій було змінено судом апеляційної інстанції, викладено другий та четвертий абзаци резолютивної частини в іншій редакції, а у подальшому скасоване Верховним Судом у зв`язку з обранням способу звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля будь-якій третій особі покупцю від імені власника, який сторони договору застави визначили як позасудовий, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України є перериванням перебігу позовної давності, обчислення якої починається заново і спливає у листопаді 2020 року, а позов банком подано поштою 13 березня 2020 року (а.с. 27).

Зазначене свідчить про дотримання АТ «Ідея Банк» п`ятирічного строку позовної давності на звернення до суду та безпідставність посилань ОСОБА_1 про протилежне.

Не заслуговують на увагу і доводи відповідача щодо застосування спеціальної позовної давності тривалістю один рік щодо вимог про стягнення пені та штрафів, так як вони суперечать положенням пункту 2 параграфу 5 кредитного договору, яким передбачено черговість зарахування коштів, сплачених в рахунок погашення боргу, до якого у першу чергу входить неустойка (пеня та штраф), далі - прострочена заборгованість (за кредитом, відсотками, комісіям) і потім - поточні платежі. А тому, з урахуванням положень пункту 9 параграфу 10 кредитного договору, позовна давність для стягнення неустойки (пені, штрафу), яка входить до складу заборгованості за кредитом, визначена сторонами тривалістю у 5 років.

Крім того, слід зазначити, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц (провадження № 14-159 цс 19), на яку посилається відповідач в апеляційній скарзі і просить урахувати її висновки під час апеляційного перегляду справи, відсутні зазначені відповідачем у скарзі висновки, а саме, що: «Подача позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором не перериває строку позовної давності на подачу позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки».

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: О. І. Собина

Т. А. Левченко