Провадження №2/523/1377/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

"29" березня 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Дашковської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником вказаної вище квартири. Втім, на житловій площі зареєстрована ОСОБА_2 , яка була членом сім`ї власника квартири, ОСОБА_3 . Після придбання квартири, відповідач з реєстраційного обліку не знялась. Як стверджує позивач в квартирі відсутні речі належні відповідачу. На теперішній час реєстрація відповідача в квартирі порушує його право власності.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив заяву про підтримання позивних вимог, просить розглядати справу за його відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явилась без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи належним чином направлялись повідомлення за місцем реєстрації відповідача. Згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутня, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК).

За письмовою згодою позивача та за відсутності відзиву на позовну заяву справа розглянута в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2021р., який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., реєстровий номер 3738, є власником квартири АДРЕСА_1 . Як убачається з наданої копії договору, квартира була продана ОСОБА_4 , який набув право власності на квартиру у зв`язку з порушенням умов Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. 11.10.2019р., реєстровий номер 2023, з боку ОСОБА_3 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який містить іпотечне застереження та на підставі положень ст.38 Закону України «Про іпотеку» і п.4.1. Іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій іншій особі - покупцю.

З наявних у справі відомостей убачається, що на теперішній час на житловій площі в спірній квартирі з 2019р. зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також на житловій площі в квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи від 03.12.2021р. втратив право користування житловим приміщенням за договором купівлі-продажу від 18.11.2021р. Таким чином, реєстрація місця проживання на вказаній вище житловій площі у ОСОБА_2 є правомірною та виникла у неї, як у члена сім`ї власника квартири, ОСОБА_3 .

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі, регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІУ від 11.12.2003р.

Так, відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним в квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди користування цим приміщенням. Частина 4 цієї же статті вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.» Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб.

Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартири тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї.

Отже, визначальним у вирішені виниклого спору є встановлення факту порушення прав та охоронюваних інтересів позивача, як власника квартири.

Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку, що однією з можливих підстав на право користування житловою площею є наявність у особи права власності на житло, як складової частини права власності. Відтак, з припиненням права власності у власника на квартиру, інші особи (члени його сім`ї) втрачають право її користування, виникнення та припинення якого є похідним від обсягу права власності її власника, якщо інше не передбачено договором та/або законом.

Як було встановлено судом ОСОБА_2 була зареєстрована на спірній житловій площі з 04.01.2019р., тобто за хронологічними подіями власників спірної квартири, остання є членом сім`ї ОСОБА_3 , який, в свою чергу, 18.11.2021р. продав квартиру ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять договірних або інших підстав про залишення у ОСОБА_2 права на користування житловою площею після припинення права власності на квартиру у ОСОБА_3 .

Таким чином, слід дійти висновку, що право користування жилою площею члена сім`ї власника житла ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , та обсяг прав на квартиру залежить від виникнення, зміни або припинення у власника житла (квартири) таких прав на житло. Отже, з припиненням права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, член її сім`ї ОСОБА_2 також втратила право користування спірною квартирою, виникнення та припинення якого є похідним від обсягу права власності особи власника, яка є членом його сім`ї.

З боку відповідачів суду не представлено жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268,279,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача (ів), поданою протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 29 березня 2022р.

Суддя