У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2022 Справа №607/16073/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Бублінської О.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, у якій просить визнати неправомірною бездіяльність Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зняти арешт нерухомого/рухомого майна, що накладений головним державним виконавцем Мелехом Анатолієм Івановичем на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 04 червня 2015 року АСВП №47448711; скасувати постанову державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мелиха Анатолія Івановича. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2015 року у цивільній справі №607/16073/14-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором, державним виконавцем було винесено постанову від 04 червня 2015 року АСВП №47448711 про накладення арешту на його ( ОСОБА_1 ) майно. 30 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ від 05 січня 2015 року № 607/16073/14-ц виданий Тернопільським міськрайонним судом, було повторно пред`явлено стягувачем, а тому 17 червня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження АСВП 51446205. 29 грудня 2018 року державним виконавцем Пуршегою І.В. керуючись п. 2 частини першої статті 37 Закону «Про виконавче провадження» винесено постанову ВП51446205 від 29 грудня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Арешт майна державним виконавцем відповідно до постанови ВП№47448711 від 04 червня 2015 року, реєстраційний номер виконавчого провадження: 47448711 у рамках даного виконавчого провадження знято не було. На його інформаційні запити до відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Відділі державної виконавчої служби у місті Тернополі міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо відкритих відносно нього виконавчих проваджень, з виконання постанов про стягнення виконавчого збору, постанов про стягнення витрат виконавчого провадження, постанов про накладення штрафу, було надано відповідь, що виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 з виконання постанов про стягнення виконавчого збору, постанов про стягнення витрат виконавчого провадження, постанов про накладення штрафу у на виконанні у державній виконавчій службі не перебувають. За вказаних обставин просив скаргу задовольнити.

Від Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надійшов до суду відзив на скаргу, у якому зазначено, що у Відділі державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не перебувають виконавчі провадження, де боржником виступає ОСОБА_1 . Однак, при перевірці АСВП (архів) встановлено, що на виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області перебувало виконавче провадження де боржником виступає ОСОБА_1 а саме: НОМЕР_1 з виконання виконавчого документа №607/16073/14-ц від 05 січня 2015 року виданого Тернопільським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 14142,43 гривень, судовий збір в розмірі 243,60 гривень, який було повторно пред`явлено стягувачем. 17 червня 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 21 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення із заробітної плати та направлено у ДП Спиртової та Лікерної-горілчаної промисловості "Укрспирт", до виконання. Згідно системи АСВП борг було часткового сплачено, а саме стягнено: 2688,98 грн. боргу за виконавчим документом, 268,91 грн. виконавчого збору, 102 грн. витрат виконавчого провадження. 29 грудня 2018 року державним виконавцем керуючись п.2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно частини 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається. Проте, Закон України «Про виконавче провадження», зокрема ст.ст. 37, 59 не передбачають зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 23 лютого 2022 року рішення суду боржником не виконане. За вказаних обставин просили відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, згідно якого заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Представник Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Судом установлено:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 листопада 2014 року, ухваленим у цивільній справі №607/16073/14-ц задоволено позов публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору №004-19052-270113 від 27 січня 2013 року в сумі 14142,43 гривень, яка складається з: 7782,47 гривень - тіла кредиту, 2217,53 гривень - простроченого тіла кредиту, 4142,43 гривень - заборгованості за відсотками, а також 243,60 гривень судового збору.

На виконання вказаного рішення суду, 05 січня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист, на примусове виконання якого було відкрито виконавче провадження.

04 червня 2015 року головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції Мелихом Анатолієм Івановичем у виконавчому провадженні ВП №47448711 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме/нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.

Згідно відповіді Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 08 вересня 2021 року за №53692, 30 вересня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю у боржника майна.

Виконавчий лист №607/16073/14-ц від 05 січня 2015 року був повторно пред`явлений до виконання, а тому, 17 червня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51446205.

29 грудня 2018 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Прушегою Іриною Василівною винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувача, якою повернуто стягувачу виконавчий лист №607/16073/14-ц від 05 січня 2015 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду із вказаною скаргою, заявник вказує на те, що на даний час відсутні відкриті відносно нього виконавчі провадження, а тому, вважає, що у зв`язку із поверненням стягувачу виконавчого листа, накладений на майно арешт підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

При аналізі зазначених норм чинного законодавства України вбачається, що належне виконання державним виконавцем покладених на нього обов`язків гарантує, зокрема непорушність майнових прав як стягувача так і боржника.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною 2 зазначеної статті названого Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Частиною 3 зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження, у тому числі має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, N 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року N 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

Як убачається із постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавчий лист №607/16073/14-ц повернутий на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Проте, повернення виконавчого документа на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості зняття арешту із майна.

Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку, що завершення виконавчого провадження з цих підстав не передбачає можливості зняття арешту з майна боржника або закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення суду не виконане.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд доходить до висновку, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Окрім того, в матеріалах справи також відсутні підстави для зняття арешту, так як боржник не надав доказів виконання рішення суду, сплати виконавчого збору.

Суд також зазначає, що даних щодо закінчення виконавчого провадження, чи визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з виконанням рішення суду, матеріали справи не містять. Постанова державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження не виносилася.

Так, як убачається із матеріалів справи, при здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем вчинялись виконавчі дії у спосіб та в порядку, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», направлені на повне та безумовне виконання судового рішення, докази, які б підтверджували протиправність дій державного виконавця при винесенні постанов про накладення арешту на майно боржника у матеріалах цивільної справи відсутні.

Частиною 3 статті 451 ЦПК України зазначено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчиненні відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення скарги.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 447 - 453 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено - 17 березня 2022 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка