Єдиний унікальний номер: 379/175/22
Провадження № 2-др/379/2/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Музиченко О. О.,

за участю:

секретаря судового засідання Бакал O.A.,

заявниці - позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 2-566/2002 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Таращанського районного суду Київської області із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі № 2-566/2002 за її ( ОСОБА_1 ) позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заяви зазначає, що 24.09.2002 Таращанським районним судом Київської області було ухвалено рішення у справі № 2-566/2002 року, яким задоволено її (заявниці) позовні вимоги до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано за нею - ОСОБА_1 - право власності на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в с. М.Березянка Таращанського району Київської області, вартістю 3589,5 грн; визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в с. М.Березянка Таращанського району Київської області, вартістю 3589,5 грн.. При ухваленні даного рішення судом не було зазначено адресу житлового будинку, який підлягав поділу - АДРЕСА_1 , що впливає на її права та інтереси, а тому заявниця просить ухвалити додаткове рішення у цій справі, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , вартістю 3589,5 грн; визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 , вартістю 3589,5 грн..

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 свою заяву підтримала та пояснила, що в період з 1985 року по 2000 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .. В період шлюбу вони з чоловіком придбали на підставі договору купівлі-продажу будинок з надвірними спорудами в селі Мала Березянка Таращанського району Київської області. На той час будинок не мав адреси: ні назви вулиці, ні номера будинку. Після розірвання шлюбу в 2002 році вона звернулась до суду і рішенням від 24.09.2002 цей будинок було розділено між нею і відповідачем. На час поділу будинку і ухвалення вказаного судового рішення будинок адреси не мав. В подальшому під час оформлення у міській раді документів вона виявила, що половина будинку на неї не оформлена, хотіла привести документи у відповідність, але їй відмовили через відсутність адреси будинку в рішенні суду за 2002 рік. Саме тому вона звернулась із цією заявою. Відповідаючи на питання заявниця повідомила, що свідоцтво про право власності на жилий будинок від 24.10.1991, копію якого вона додавала до заяви про виправлення описки в судовому рішенні, дійсно містить адресу житлового будинку: АДРЕСА_1 , що договір купівлі-продажу будинку від 28.04.1987 і свідоцтво про право власності на жилий будинок від 24.10.1991 стосуються одного і того ж самого домоволодіння. Чому вона не надала суду це свідоцтво про право власності на жилий будинок від 24.10.1991 в 2002 році при поділі будинку і не вказала у позовній заяві адреси будинку, що ділився судом, якщо це дійсно був один і той самий об`єкт нерухомості, - пояснити не змогла.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що не може нічого пояснити по даному питанню. Вони із заявницею дійсно купили в шлюбі будинок, який не мав на той час адреси. В подальшому вони його поділили через суд. Коли і як цьому будинку присвоювалась адреса і номер - не знає.

При вирішенні даної заяви про ухвалення додаткового рішення, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Частиною 3 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 270 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч. 5 ст. 270 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 24 вересня 2002 року у справі № 2-566/2002 року було задоволено повністю позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в с. М.Березянка Таращанського району Кївської області, вартістю 3589,5 грн; визнано право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в с. М.Березянка Таращанського району Київської області, вартістю 3589,5 грн (а.с.11 цивільної справи № 2-566/2002).

Із позовної заяви ОСОБА_1 від 13.09.2002, за результатом розгляду якої і було винесено вказане судове рішення, вбачається, що сама позивачка вказувала предметом поділу будинок з надвірними спорудами, розташований в селі Мала Березянка Таращанського району Київської області, належний їм із відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 1987 року (а.с. 4 цивільної справи № 2-566/2002). Позовна заява ОСОБА_1 не містить вказівки на назву вулиці і номер будинку, що підлягав поділу і був поділений за рішенням суду від 24.09.2002.

Також із матеріалів цивільної справи № 2-566/2002 вбачається, що позивачкою було додано до позовної заяви копію нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 28 квітня 1987 року, згідно якого ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають, що знаходиться в селі М.Березянка Таращанського району Київської області. Цей договір нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Таращанського району Київської області та зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій під №15 (а.с. 8 цивільної справи № 2-566/2002).

Тобто, у правовстановлюючому документі на будинок, що був предметом поділу, який досліджувався судом при ухваленні рішення в 2002 році, не було вказано назви вулиці і номера будинку.

Отже, предметом поділу під час розгляду цивільної справи судом в 2002 році був житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в селі М.Березянка Таращанського району Київської області, належний сторонам на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будинку від 28 квітня 1987 року.

На час ухвалення рішення судом - 24.09.2002 - матеріали цивільної справи № 2-566/2002 не містили жодних даних про те, що спірний будинок мав номер та назву вулиці, на який розміщений.

Судом також встановлено, що 20.01.2022 позивачка ОСОБА_1 зверталась до Таращанського районного суду Київської області із заявою про виправлення описки у судовому рішенні, в якій просила виправити описку в рішенні суду від 24.09.2002 у цій же справі № 2-566/2002 та визнати за нею прав власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 14-19).

Ухвалою суду від 26.01.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.38-40).

Водночас, до заяви про виправлення описки заявницею було додано копію свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.10.1991, зі змісту якого вбачається, що на підставі рішення виконкому Таращанської районної ради народних депутатів №117 від 20.11.1990 колгоспному двору, голова якого ОСОБА_2 , належить цілий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 28 цивільної справи № 2-566/2002).

Аналіз наявних у матеріалах справи правовстановлюючих документів (договору купівлі-продажу будинку від 28.04.1987 року і свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 24.10.1991 року) дає підстави для висновку суду про те, що наразі заявниця ОСОБА_1 має намір визнати за собою право власності на 1/2 житлового будинку, який не був предметом поділу в 2002 році.

Доказів того, що рішенням суду від 24.09.2002 було розділено саме будинок АДРЕСА_1 і визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину цього будинку - заявницею не надано, а її відповідні твердження спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Суд зауважує, що головне значення додаткового рішення полягає в забезпеченні повного та всебічного розгляду справи шляхом процесуального виправлення недоліків, допущених судом унаслідок неналежного виконання вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 759/9300/13-ц (провадження № 61-35409св18).

У постанові від 12.01.2021 у справі №1540/4122/18 Верховний Суд вказав, що процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням обов`язку, зокрема, про необхідність надання судом відповідей на всі заявлені позивачем вимоги.

Додатковим судовим рішенням вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази.

Додаткове судове рішення як невід`ємна складова основного судового рішення не може виходити за межі спірних правовідносин, встановлювати нові юридичні факти та вирішувати питання, які не входили до предмету спору.

Судом достеменно встановлено те, що на час ухвалення рішення Таращанським районним судом Київської області - 24 вересня 2002 року - у справі № 2-566/2002 року були відсутні відомості про номер і вулицю будинку, що був об`єктом поділу і право власності на який по 1/2 частині визнано за сторонами, в тому числі і за позивачкою ОСОБА_1 ..

Водночас, з досліджених судом матеріалів вбачається, що житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в с. М.Березянка Таращанського району Київської області, що був розділений між сторонами рішенням Таращанського районного суду Київської області від 24 вересня 2002 року у справі № 2-566/2002 року, і житловий будинок АДРЕСА_1 , - є різними об`єктами нерухомого майна з різними підставами виникнення права власності на них у ОСОБА_2 ..

Вищенаведене вказує на відсутність помилки суду при ухваленні 24.09.2002 рішення у справі № 2-566/2002 про поділ майна подружжя, оскільки цей спір було вирішено судом відповідно до заявлених позовних вимог на підставі поданих сторонами доказів, а ухвалення додаткового судового рішення за заявою ОСОБА_1 призведе до виходу за межі спірних правовідносин, встановлення нових юридичних фактів та вирішуватиме питання, які не входили до предмету спору.

З урахуванням наведеного, підстав для прийняття додаткового рішення не вбачається.

На підстави викладеного, керуючись ст.ст. 258-261, ст. 270 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі № 2-566/2002 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складено 30.03.2022.

Суддя Таращанського районного суду Київської області Ольга МУЗИЧЕНКО