Справа № 185/7166/21
Провадження № 2/185/442/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря судового засідання Мінарської О.А, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, суд -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Остаточно уточнив позовні вимоги позивач просила надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Республіки Польща, Російської Федерації, неконтрольовану територію в район ООС на території Донецької області та виїзд з неї без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 на строк до досягнення дитиною 16-річного віку. Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, Туреччини, Єгипту, Іспанії із метою відпочинку та оздоровлення без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 на строк до досягнення дитиною 16-річного віку.

В обгрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що з 05.09.2007 року по 24.05.2018 року перебувала з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу проживають окремо. У даний час дитина фактично проживає разом з нею, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та матеріальний розвиток. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Рішенням Селідовського міського суду Донецької області від 08.10.2020 року з відповідача стягнуті аліменти, однак він їх не сплачує у зв`язку з чим, утворилась заборгованість. 20.05.2019 року відповідач надавав нотаріальну довіреність на виїзд дитини за кордон до країн Шенгенської угоди, Російської Федерації, в район ООС на територію Донецької та Луганської областей та виїзд з неї, однак строк дії даної довіреності вже сплив. Позивач намагалася зв`язатися з відповідачем для надання довіреності знову, однак його телефон не відповідає і місцезнаходження його не відомо. Бабуся та дідусь дитини проживають на території Російської Федерації, для того щоб останні мали можливість спілкуватися з онукою необхідно надати дозвіл на виїзд до РФ. Виїзд до Республіки Польщі, Німеччини, Туреччини, Єгипту, Іспанії просить з метою відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору дитини.

Позивач та її представник, у судове засідання не з`явилася, кожен окремо, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі не заперечують проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомив, письмовий відзив на позов не надав.

Представник третьої особи адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив ухвалити у справі рішення відповідно до чинного законодавства та в інтересах дитини.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 05.09.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку. (а.с. 8).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина ОСОБА_3 . (а.с. 11)

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 24.05.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 9).

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 08.10.2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 21.03.2019 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 12)

Відповідно до довідки державного виконавця, станом на 22.07.2021 року заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів становить 56 000 грн.

Після розірвання шлюбу між сторонами у справі дитина залишилась постійно проживати з матір`ю, батько проживає окремо.

Відповідачем 20.05.2019 року надавалася нотаріально посвідчена заява де він надавав згоду на тимчасові поїздки за кордон до Польщі та інших країн Шенгенської угоди, Російської Федерації, на тимчасовий в`їзд на неконтрольовану територію в районі ООС на території Донецької та Луганської областей та виїзд з неї, на тимчасовий в`їзд на тимчасово окуповану територію України АР Крим та Севастополь малолітньої ОСОБА_3 . Термін дії заяви до 03.06.2020 року.

Як зазначає позивач, на даний час відповідач на телефонні дзвінки не відповідає, його місцезнаходження не відомо.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до конкретно визначених країн світу, а саме країн : Республіки Польща, Російської Федерації, Федеративної Республіки Німеччини, Туреччини, Єгипту, Іспанії із зазначенням певного періоду, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період.

Однак забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

У даній справі вирішується питання надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька саме за кордон, проте територія у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей є тимчасово окупованою територією України.

Згідно ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

На теперішній час вказані території залишаються тимчасово окупованими, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд та в`їзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд та в`їзд дитини до вказаних територій не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим.

Наявна небезпека такого в`їзду для дитини обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров`я дитини.

На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини у цій справі, яка є громадянином України, а також її повернення на територію, яка контролюється органами державної влади.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Республіки Польща, Російської Федерації без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 на строк до досягнення дитиною 16-річного віку.

Надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, Туреччини, Єгипту, Іспанії із метою відпочинку та оздоровлення без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 на строк до досягнення дитиною 16-річного віку.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за подачу позову до суду в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

В іншій частині відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Заочне рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С. Г. Юдіна