Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 754/10676/19

провадження № 61-4628св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупа Андрій Федорович, Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року у складі судді Таран Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого

2021 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи А. Ф. (далі - державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А. Ф.), Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позов мотивований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , яка незаконно вибула з його власності. Про цей факт йому стало відомо 25 квітня 2019 року після того, як він отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 квітня 2019 року № 164958754.

Державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» здійснив державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А. Ф.на підставі: рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотечного договору, виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В.

Разом з тим, на думку позивача, вказаний виконавчий напис не міг бути підставою для реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», оскільки він був виданий 10 квітня 2013 року та міг пред`являтися виключно до органів державної виконавчої служби і виключно в межах одного року з дня його вчинення, тобто до 10 квітня 2014 року. Фактично ж цей виконавчий напис був поданий до державного реєстратора через чотири з половиною роки. Крім цього, згідно з виконавчим написом пропонується звернути стягнення на квартиру поза межами позовної давності, що суперечить законодавству.

Позивач зазначав, що АТ «Укрсоцбанк» не направляв йому ні вимоги, ні повідомлення про порушення умов кредитного договору, у зв`язку із чим позивач не був обізнаний про вимогу щодо повернення всієї суми кредиту шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса та не міг заперечити проти розрахованої суми заборгованості. Тому сума заборгованості не може вважатися безспірною і, відповідно, без доказів такої безспірності нотаріусом не міг бути вчинений виконавчий напис. Водночас кредитним договором не передбачена можливість позасудового вирішення спорів, тобто відповідач мав вирішувати спір про стягнення заборгованості виключно у судовому порядку.

Порушенням порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно є і та обставина, що відповідач для реєстрації права власності не подав державному реєстратору звіт про оцінку спірної квартири.

Також позивач у позові зазначав, що оспорюване ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є протиправним та підлягає скасуванню ще й тому, що на спірні правовідносини поширюється дія норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Позивач вказував, що споживчий кредит йому було надано у доларах США банком, який є резидентом України. Будь-якого іншого нерухомого майна у власності у нього, крім зазначеної квартири, немає, це нерухоме майно є його єдиним житлом і за площею (72,60 кв. м) не перевищує 140,0 кв. м. Таким чином, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру позивача за АТ «Укрсоцбанк» є незаконним, оскільки таке рішення по суті є примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки.

З огляду на викладене позивач просив скасувати рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно (з відкриттям розділу) від

24 січня 2019 року, індексний № 45203971, прийняте державним реєстратором

КП «Світоч» Урупою А. Ф., з вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 29994991, дата та час державної реєстрації: 22 січня 2019 року, внесеного державним реєстратором КП «Світоч» Урупою А. Ф.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі у справі замість АТ «Укрсоцбанк» залучено його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - «Альфа-Банк»).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого

2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , індексний № 45203971 від 24 січня 2019 року, прийняте державним реєстратором КП «Світоч» Урупою А. Ф., з вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 29994991, дата та час державної реєстрації: 22 січня 2019 року, внесеного державним реєстратором КП «Світоч» Урупою А. Ф.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у вигляді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходи з того, що:

строк пред`явлення виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В. від 10 квітня 2013 року до примусового виконання на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VII закінчився, у зв'язку з чим він був пред'явлений до виконання державному реєстратору всупереч вимогам законодавства;

державний реєстратор під час прийняття оскаржуваного рішення не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

державна реєстрація права власності на квартиру проведена за відсутності необхідних для цього документів, передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у тому числі документів, що підтверджують наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя;

до спірних правовідносин застосовуються положення Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира вибула з власності іпотекодавця без його згоди, площа квартири не перевищує 140,0 кв. м.

Аргументи учасників справи

У березні 2021 року АТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга, з урахуванням її уточнення мотивована тим, що:

суди дійшли помилкового висновку, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В. від 10 квітня 2013 року, передбачений в переліку підстав для прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію за банком права власності на спірну квартиру, проте всупереч нормам законодавства був пред'явлений державному реєстратору після закінчення терміну пред'явлення цього виконавчого напису до примусового виконання;

суди помилково вважали, що державний реєстратор під час прийняття оскаржуваного рішення, не перевірив наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

суди безпідставно вважали, що державна реєстрація права власності банку на спірну квартиру проведена за відсутності необхідних для такої реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у тому числі документів, що підтверджують факт завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя;

суди дійшли необґрунтованого висновку, що АТ «Укрсоцбанк» безпідставно набув право власності на спірну квартиру у період дії мораторію на примусове відчуження майна;

належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні -гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. ОСОБА_1 оскаржує рішення державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А. Ф. щодо реєстрації за АТ «Укрсоцбанк»» права власності на спірну Квартиру. На переконання банку, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції, у задоволенні клопотань АТ «Альфа-Банк» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 27 квітня 2021 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі

№ 755/5691/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі

№ 372/977/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі

№ 338/180/17, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 18 листопада 2020 року у справі

№ 154/883/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від

20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 грудня 2020 року у справі

№ 676/58/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 757/20576/18-ц, від

18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 та постанови Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року

у справі № 6-140цс14; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Фактичні обставини справи

22 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 39.29-50/306к, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 88 000,00 дол. США, зі сплатою 12,2 % річних, із щомісячною сплатою ануїтетного платежу в розмірі 367,00 дол. США,

з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 21 червня

2026 року.

У це же день між банком і ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 39.29-50/142і, за умовами якого позивач передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від

22 червня 2006 року № 39.29-50/306к, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_2 , який посвідчений 22 червня 2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. за реєстровим № 2372 та зареєстрований у державному реєстрі правочинів за реєстровим № 1388654.

Відповідно до пункту 1.2. договору іпотеки сторони визначили, що заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 444 400,00 грн.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Банк направляв на ОСОБА_1 повідомлення від 10 листопада 2018 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому вимагав сплатити борг за кредитним договором, загальний розмір якого станом на 22 серпня 2018 року становив 103 780,49 дол. США та попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Антей Ріелті» ринкова вартість двокімнатної квартири

АДРЕСА_1 становить 1 590 591,00 грн.

10 квітня 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В. вчинила виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для задоволення вимог стягувача ПАТ «Укрсоцбанк»

в сумі 87 260,69 дол. США. Строк, за який проводилось стягнення - з 07 липня 2010 року до 24 червня 2011 року. Крім того, стягнуто плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 6 924,22 грн.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 22 січня 2019 року державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А. Ф. здійснив державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких мотивів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

У пункті 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній на час проведення державної реєстрації) передбачено, що протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21) зазначено, що «Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження у зв`язку

з невиконанням умов кредитного договору. З огляду на викладене, предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі

№ 802/1340/18-а. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від

19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі

№ 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження

в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем. Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі

№ 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Тому висновок апеляційного суду про те, що положення Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня

2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18),

є помилковим. Суд апеляційної інстанції не з`ясував чи підпадає квартира, що

є предметом спору, під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема, чи використовує позивач предмет іпотеки як місце постійного проживання. За таких обставин перевірці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця».

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій правильно вважали, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем

у позасудовому порядку є примусовим зверненням стягнення на майно

в розумінні Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позивач в своїй позовній заяві стверджував, що у нього відсутнє інше житло, належне йому на праві власності. Відповідач АТ «Альфа-Банк не довів те, що ОСОБА_1 має у власності інше житло та/або не проживає у спірній квартирі. Саме на банк як особу, що заперечує проти вказаних обставин покладено обов`язок щодо доведення вказаних обставин.

Установивши, що предмет іпотеки, а саме нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позивача, не може бути примусово стягнуто на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання позичальником/майновим поручителем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про недотримання вимог закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Таке порушення є самостійною і достатньою підставою для скасування оспорюваного рішення державного реєстратора.

Суди помилково зазначили однією з підстав для скасування оспорюваної державної реєстрації те, така реєстрація здійснена на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди І. В. від 10 квітня 2013 року, який всупереч нормам законодавства був поданий державному реєстратору після закінчення терміну пред'явлення цього виконавчого напису до примусового виконання. Виконавчий напис не є самостійною підставою для реєстрації права власності або окремим документом, оскільки він вчинений відповідно до закону на самому іпотечному договорі. Підставою для звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку стало саме іпотечне застереження, включене до умов договору іпотеки.

Отже, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за банком, пред`явленої до АТ «Альфа-Банк», проте частково помилились щодо мотивів задоволення позову, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягає зміні у мотивувальній частині з викладенням їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 335/5136/19 (провадження № 61-18942св20) зазначено, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що цей спір виник між ОСОБА_1 та банком. Тому державний реєстратор є неналежним відповідачем, і у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора необхідно відмовити із зазначеної підстави. Тому постанову суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в їх задоволенні».

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір виник між позивачем як іпотекодавцями та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», як іпотекодержателем та особою, за яким зареєстровано право власності на спірну квартиру. Тому державний реєстратор КП «Світоч» Урупа А. Ф. є неналежним відповідачем у справі та

у зв`язку з цим в задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нього, необхідно було відмовити саме з указаної підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 335/5136/19 (провадження № 61-18942св20), від 15 вересня 2021 року в справі № 643/18202/18 (провадження № 61-617св21), дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково ухвалені з неправильним застосуванням норм процесуального і матеріального права, у зв`язку з чим: касаційна скарга підлягає частковому задоволенню; рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А. Ф., - скасуванню,

з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача; рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до АТ «Альфа-Банк» - зміні, із викладенням їх мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

З урахуванням того, що за результатами касаційного перегляду рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог, пред`явлених до АТ «Альфа-Банк», змінено у мотивувальних частинах,

а судовий збір за розгляд справи судами попередніх інстанцій з державного реєстратора КП «Світоч» Урупи А. Ф. не стягувався, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи Андрія Федоровича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Урупи Андрія Федоровича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков М. М. Русинчук