Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/2474/21
Провадження № 2/376/200/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2022 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Коваленка О.М.,

за участі секретаря Щур Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніу залі суду м. Сквира розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

установив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником жилого будинку АДРЕСА_1 , що зареєстровано у БТІ на право власності за №142 від 10.10.1991 року та видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок 10.10.1991 року.

У житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані дочка позивача та її онуки, відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які у будинку не проживають з 2015 року.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинить.

Відповідачі добровільно виїхали з будинку, не доглядають за житлом, не сплачують комунальні послуги, власні речі відповідачів відсутні.

Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачами права користування житлом позивачів у разі їхньої тимчасової відсутності немає.

Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного, позивач просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, звернулися до суду з заявами про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги визнають у повному обсязі (а.с.25,26,27).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником жилого будинку АДРЕСА_1 , що зареєстровано у БТІ на право власності за №142 від 10.10.1991 року та видано Свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок 10.10.1991 року (а.с. 6).

У житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані дочка позивача та її онуки, відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які у будинку не проживають з 2015 року.

Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам позивач не чинить.

Факт про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 7, 8).

Відповідачі добровільно виїхали з будинку, не доглядають за житлом, не сплачують комунальні послуги, власні речі відповідачів відсутні.

Домовленості між сторонами щодо збереження за відповідачами права користування житлом позивачів у разі їхньої тимчасової відсутності немає.

Реєстрація місця проживання відповідачів у вказаному житлі створює для позивача перешкоди у вільному користуванні майном, отриманні житлових соціальних пільг, оскільки в їх розрахунку визначається сукупний дохід та кількість усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати а оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені угоди.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача, а ОСОБА_4 та ОСОБА_4 її онуками (кровне споріднення), а тому є членами сім`ї позивача і правовідносини, які виникли між сторонами регулюються вимогами ст. 405 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За таких обставин суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки право позивача як власника будинку дійсно порушується тим, що в будинку, який належить їй на праві приватної власності, зареєстровано відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які у будинку не проживають з 2015 року, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 319, 391, 405 ЦК України, ст. 72, 150 ЖК Української РСР, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 223, 247, 258, 259, 263-265, 351, 352, 354 ЦПК України, ст. 3 СК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком АДРЕСА_1 .

З текстом рішення можливо ознайомитися за адресою: court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.М. Коваленко