Номер провадження: 22-ц/813/2085/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про: визнання недійсною довіреності від ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 від 26.01.2013р., посвідчену державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-176 від 26.01.2014р; про визнання недійсним договір довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р.; про припинення права власності ОСОБА_2 на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р.; про визнання нерухомого майна 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , спадщиною, після померлої ОСОБА_3 за законом; про поновлення строку для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 , а саме на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 ; про визнання права власності на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 в порядку спадщини за законом; про виселення ОСОБА_2 з квартири та стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_3 є її рідною тіткою по лінії матері ОСОБА_4 , у якої також були ще брат ОСОБА_5 та сестри ОСОБА_6 і ОСОБА_3 . ОСОБА_3 не мала своїх дітей, ні чоловіка, тому на старості років її доглядали племінники та племінниці, та яка проживала у неприватизованій частині комунальної квартири АДРЕСА_1 та яка в 1998р. почала процес приватизації житла. 01.02.199р. ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на житло, а саме на 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Останні роки свого життя ОСОБА_3 хворіла, тому їй був необхідний особливий догляд, тому позивач постійно проживала з нею в період з 2004р. по 2006р., а до цього позивачка 2-3 раза на тиждень робила їй базар, готувала їжу.

З 2006 року позивачка почала хворіти, виникли проблеми з зором, готувалась до операції, тому їй самій був потрібен догляд, та повернулась проживати до себе, де проживав також і її брат ОСОБА_7 , його дружина. Позивачка попросила сусідку тітки ОСОБА_8 доглядати за тіткою, які також проживали поруч. Також були й інші рідні племінники, тому позивач не турбувалась за свою тітку. Після операції позивач майже не бачить і майже не виходить з дому. Проте з 2006р. позивач з тіткою спілкувались по телефону. Десь на початку 2007 року тітка перестала підходити до телефону. А через деякий час брат позивачки ОСОБА_7 приїздив до неї та повідомив, що все добре, тітка просто погано себе почуває.

ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка померла, про що рідні дізналися лише за день до поховання від сусідки ОСОБА_8 , яка подзвонила брату ОСОБА_7 і розповіла, що ще одна сусідка ОСОБА_2 доглядала останні місяці тітку, та що та нібито повідомила мене та інших про смерть тітки. Про це їй не повідомив брат, тому вона не була на похоронах, а були родичі, які з`ясували що всі документи у ОСОБА_2 та яка ухилялась від зустрічі з рідними позивача.

Пізніше ОСОБА_2 вийшла на зв`язок з рідними та розповіла, що поховала тітку на свої кошти та отримала від неї майно за договором довічного утримання, яку вона доглядала та обіцяла поховати та виявилось, що відповідачка вже встигла оформити на себе право власності на частину квартири. Проте всі родичі знали, що тітка обіцяла залишити своє майно позивачці, оскільки вона її доглядала.

Дізнавшись про смерть від родичів тітки, позивач була пригнічена, але їй не стали розповідати про договір довічного утримання на ОСОБА_2 та що спадковим питанням займаються брати.

На початку 2014 року позивачці зателефонував син покійної сусідки ОСОБА_8 та розповів, що відповідачка звернулась до суду і прокуратури з наміром оскаржити рішення про приватизацію частини квартири, та надав позивачу копії документів на цю частину квартири, 224/100 частин та копію договору довічного утримання. Таким чином, позивачка дізналася про порушення своїх прав на спадщину лише на початку 2014р. тому позивач просить поновити строк позовної давності, та її права порушені.

Тому позивач вважає, що відповідачка, скориставшись хворобою позивачки в цей період, ввела в оману її тітку в оману.

Також вказує, що договір довічного утримання від 08.02.2006р. та довіреність від 26.01.2006р. підписані не ОСОБА_9 , а іншою особою (ч.2 ст.207 ЦК України).

Також у позивача викликає сумніви можливість ОСОБА_3 на 89 році життя і у зв`язку з інвалідністю усвідомлювати свої дії та керувати ними. (ч.1 ст.31 ЦК, ч.1 ст.255 України).

Ще однією підставою недійсності оспорюваного договору є його невідповідність внутрішній волі ОСОБА_3 під час його укладання, якщо підпис її на договорі був підробленим. (ч.3 ст.203 , ч.1 ст.215 ЦК України).

У довіреності та у оспорюваному договорі вказано, що нотаріуса Шатілову О.В. запрошували до тітки тому, що вона була хворою. Проте ОСОБА_3 була інвалідом дитинства та не була хворою і не вказано причини виклику додому. Крім того на той момент позивачка спілкувалась з тіткою і вона не розповідала їй про надання довіреності та укладання такого договору.

Рідні брат та сестри (спадкоємці другої черги) померли ще до смерті ОСОБА_3 проте відповідно до ч.3 ст.1266 ЦК України закріплює порядок спадкування за правом представлення, а саме-племінники спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), а позивачка є донькою сестри ОСОБА_11

26 січня 2015 року позивачка подала до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, за якими просить поновити строк позовної давності, визнання недійсним договір довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р., стягнути судові витрати (а.с.62-63 т.1).

21 січня 2016 року до суду позивачка знову подала заяву про уточнення позовних вимог, за якими просила: поновити строк позовної давності, визнати недійсним договір довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р., припинити право власності ОСОБА_2 на спірну частку квартири, та стягнути судові витрати. (а.с.101-107 т.2).

Позиція сторони відповідача у суді першої інстанції.

23 січня 2017 року ОСОБА_2 надала до суду пояснення (а.с.36-43 т.3), згідно яких пояснила, що ОСОБА_3 , 1917р.н., є одинокою, проживала в своїй квартирі АДРЕСА_2 будинку з 1946р. по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 1952 році їй було встановлено 2 групу інвалідності внаслідок перенесеного в дитинстві поліомеліту, з порушенням функцій ніг, тому з дитинства ходила з 2 палками. ОСОБА_3 працювала на картонній фабриці табельщицею та вийшла на пенсію з 11-річним стажем.

У 1988 році їй було встановлено 1 група інвалідності з діагнозом-наслідки перенесено поліомеліту в дитинстві, що відповідає Акту огляду Іллічівської міжрайонної ВТЕК від 08.07.1988р. у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 буда одинокою та мали проблеми зі здоров`ям, вона звернулась 24.07.1988р. до віце-прем`єра міністра з заявою про допомогу по догляду за нею, за результатом розгляду якого стояла на обліку з 09.12.1988р. по наданню їй допомоги 2 рази в неділю, проте ОСОБА_3 відмовилась від неї, тобто ОСОБА_3 приходилось саму себе обслуговувати в міру своїх фізичних можливостей.

У 1990 році у ОСОБА_3 зовсім відмовили ноги, тому на її проханням за нею доглядала сусідка ОСОБА_8 , за що вона доплачувала з пенсії, а іншу частину своєї пенсії вона віддавала своїй племінниці ОСОБА_1 .

У 1994 році до неї звернулась родичка, робітник КП «ОМБІ» ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) з проханням зареєструвати до себе свого батька ОСОБА_14 , на що ОСОБА_3 погодилась за однією умовою, що хтось з родичів буде її доглядати. Проте всі родичі відмовились, тому вона відізвала заяву про згоду на його реєстрацію.

У 1995 році ОСОБА_3 викупила належну її частку в полу підвальній комунальній квартирі, що склало 46, 43 кв.м., а саме: одна кімната пл..26 кв.м., кухня пл..6 кв.м. і 13 кв.м.- кладовка, сантехнічна кімната, коридор заг. користування. За викуп вона сплатила кошти через касу Облпотребспілці за приходним ордером 11 469 000 крб., а за отримання свідоцтва про право власності в результаті приватизації нею були передані документи в міське управління з приватизації житла м. Одеси сплатила 1 400 000 крб.

Кухнею пл. 6 кв.м. вона користувалась 13 років, з яких також і 3 роки користувалась і відповідачка. В кінці 2004р. дуже захворіла сусідка ОСОБА_8 , у неї був сахарний діабет, ноги опухли, вона втратила зір, самостійно не могла приймати їжу. Тому ОСОБА_15 потребувала термінової допомоги, та яка звернулась до відповідачки з пропозицією переселитися до неї та доглядати її, за що вона пообіцяла залишити у спадок своє житло.

На вказану пропозицію відповідачка погодилась та в 2005р. поселилася до неї, доглядала її за свої кошти.

Одночасно з жалю також доглядала і за сусідкою ОСОБА_8 , за якою ніхто не доглядав, хоча та мала сина і дочку, вона жила в неопалюваній підвальній кімнаті з розбитим склом, яке закривалось подушкою. Тому це не правда, що ОСОБА_16 разом зі своїм сином ОСОБА_17 доглядали за ОСОБА_3

19.01.2006р. ОСОБА_3 залишила на відповідачку заповіт, який зроблено на дому у присутності свідків. Проте потім ОСОБА_3 вирішила також укласти зі мною договір, щоб упевнитись в тому, що квартира залишиться їй, знаючи характер родичів, і тому 08.02.2006р. було укладено договір довічного утримання, посвідчений нотаріусом на дому.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Відповідачка одразу зателефонувала про це племінниці ОСОБА_18 , яка повідомила її про те, що приїде на похорон тітки з братом ОСОБА_19 на цвинтар тільки, щоб спровадити в останній путь. Всі витрати понесла відповідачка. Інших родичів відповідачка не знала, оскільки ніхто з них не приїздив. Тільки позивачка іноді приходила до тітки, щоб забрати кошти, що залишала тітка з пенсії на зберігання, проте ОСОБА_1 витрачала без згоди тітки на ремонт свого будинку, у зв`язку з чим в 2005р. між ними стався сильна сварка, з того часу ОСОБА_1 жодного разу не з`являлась. Після поховання вона запросила ОСОБА_1 та її брата на поминальний обід, та які були присутні на ньому разом з іншими сусідами.

Через 5 місяців ОСОБА_20 переїхав до спірної квартири тільки після смерті ОСОБА_3 та який пред`явив до відповідачки технічний паспорт, в якому викуплена ОСОБА_3 кухня пл..6 кв.м. внесена до їх площі та він закрив цю кухню на ключ разом з кухонною утвар`ю відповідачки. І з того моменту відповідачка проживає в квартирі без кухні. В 2008р. вона зверталась до суду з позовом до ОСОБА_20 , проте їй було відмовлено в позові. В 2012р. було виявлено підробку документів в КП «ОМТІтаРОН» у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження. Саме тоді і подано ОСОБА_1 даний позов через 9 років. Вважає що позивач пропустила строк позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновки щодо обставин справи.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Сповіщення сторін.

У судове засідання, призначене на 24 березня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 04 квітня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно позовних вимог предметом позову є: визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори за №7-250 від 08.02.2006р.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала за адресою АДРЕСА_3 та яка не мала за життя ні чоловіка ні дітей, була інвалідом 1 групи.

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_21 (що померла , яка була рідною сестрою ОСОБА_3 . Позивачка теж не має дітей.

Тобто позивачка є племінецею ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 належало на праві приватної власності в результаті приватизації 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , заг. пл.. 184,6 кв.м., у тому числі житл. пл.. 108,7 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на житло від 01.02.1996р. (а.с.20), яка складається згідно технічного паспорту 2006р. з 2-х житлових кімнат : 9,6 та 17,3 кв.м..(а.с.21-23).

19 січня 2006р. ОСОБА_3 оформила нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О.В. заповіт (а.с.86 т.1) , що також підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 19.01.2006р. (а.с.70). З заповіту вбачається, що ОСОБА_3 у присутності двох свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_22 на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заповіт складено і записано зі слів заповідача нотаріусом, зачитано вголос свідками і відповідає дійсним намірам заповідача. У зв`язку з неграмотністю заповідача, вона власноручно розписатися не може, та не може сама прочитати, на її особисте прохання та в її, нотаріуса і свідків присутності текст цього заповіту підписано ОСОБА_23 , яка мешкає в квартирі АДРЕСА_4 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

26 січня 2006р. ОСОБА_3 було надано нотаріально посвідчену державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О.В. довіреність на ім`я ОСОБА_2 (а.с.69 т.1) для її представництва в ОМБТІ з питання отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно квартири АДРЕСА_1 . При цьому довіреність підписана ОСОБА_24 за домашньою адресою: квартира АДРЕСА_1 .

08 лютого 2006р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою О.В. (а.с.24), згідно якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 224/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , заг. пл.. 184,6 кв.м.. в т.ч. житл. 108,7 кв.м. ОСОБА_2 зобов`язувалась довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також: зобов`язувалась зберігати в її безкоштовному довічному користуванні цю частину квартири. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі однієї мінімальної заробітної плати в місяць.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 23.11.2007р. серія НОМЕР_1 Першим Відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м.Одеси (а.с.39 т.1), та яку поховала на Западному кладовищі м.Одеси у ряду №13 місто №12, ОСОБА_2 що підтверджуються пояснення сторін та свідоцтвом про поховання №020835 від 11.11.20115р. (ас..38) та фотографією (а.с.40 звороті).

Згідно витягу з КП «ОМБТІтаРОН» 13.02.2006р. ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірну частку квартири на підставі вищевказаного договору (а.с.44 т.3). Судом також встановлено, що ОСОБА_3 станом на 20.05.1988р. мала 2 групу інвалідності, причина інвалідності дитинства - загальне захворювання, внаслідок перенесеного в дитинстві полеміоліту з порушенням функцій ніг, згідно довідки серія №038456 виписки з акту огляду (а.с.9-10 т.3).

Згідно ухвали суду від 13.07.2017р. про призначення судової експертизи 07.09.2017р. до суду надійшов висновок комісійної судово-медичної експертизи №208 від 04.09.2017р. (експерти Нан М.П. , Ілющенко В.І. , Ізотова О.В. , Островерхий О.М. , Глушаков О.В. ) у відношенні ОСОБА_3 , за яким дійшли висновку:

Виходячи з результатів аналізу наданої медичної документації- ОСОБА_3 останні роки перед смертю страждала на наступні захворювання: наслідки перенесеного у дитинстві поліомієліту з млявим пара парезом, парезом правої руки, розповсюджений деформуючий спондильоз, остеохондроз хребта, анкілоз правого колінного суглоба, порушення функції ходи.

За вказаними захворюваннями ОСОБА_3 була встановлена 1 група інвалідності (інвалід дитинства) безстроково (довідка МСЕК №015173 від 20.05.1988р). Крім того в амбулаторній картці вказано що вона знаходилась на диспансерному обліку з діагнозами: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, серцева недостатність 2, церебральний атеросклероз. Також мала порушення зору: вікова розвинута катаракта обох очей, гострота зору0,01 ДП обох очей (огляд лікаря окуліста на дому 23.04.2007р.).

2. У наданих медичних документах не міститься інформації щодо наявності у ОСОБА_3 виражених порушень з боку центральної нервової системи.

3. Здатність людини самостійно прочитати текст обумовлюється різними факторами. Так, діагноз «парез правої руки» має на увазі порушення функції правої руки у тій чи іншій мірі (від легкого до втрати функції), що в наданих медичних документах не конкретизується.

4. Порушення зору-гострота зору 0,01 Дп та наявність розвинутої катаракти обох очей фактично унеможливлює здатність до самостійного читання тексту. Крім того в матеріалах справи міститься інформація, що ОСОБА_3 була неграмотною. Таким чином, з урахуванням викладеного експертна комісія вважає, що ОСОБА_3 не могла самостійно прочитати текст.

5. Остаточне встановлення здатності людини до отримання вміння читати та писати протягом певного часу не входить до компетенції судово-медичних експертів, а є компетенцією суду.

Таким чином, комісія з урахуванням викладеного вважає, що ОСОБА_3 не могла самостійно прочитати текст, виконати записи. Щодо володіння лівою рукою, то будь-яких записів про порушення її функції в медичних документах не міститься, внаслідок чого не можна зробити висновки про можливість або неможливість ОСОБА_3 володіти функціями лівої руки. (а.с.195-202 т.4).

З зазначеним висновком відповідачка категорично не погоджується, оскільки саме вона доглядала в період 2006-2007рр. (період дослідження експертизи) та стверджує, що ОСОБА_3 не мала парез руки, мала хороший зір, такими захворюваннями не страждала і не мала таких діагнозів, у неї не було ніякої катаракти, ніякий лікар до неї не приходив щодо зору, вона добре бачила, їй було куплено телевізор, який вона можливість дивитися навпроти кроваті, та у неї не було ніякого пареза правої руки, оскільки вона в певний час навіть працювала на фабриці, добре вміла руками все робити, готувала, у неї тільки були в останні роки хворі ноги і вона пересувалась по своїй маленькій кімнатці, вона все добре розуміла, проте рухатись їй було вже тяжко, саме тому їй викликався державний нотаріус на дом. Також зауважувала, що медична картка підроблена із тих підстав, що в неї міститься запис лікаря ОСОБА_30 від 14.04.2006р., однак на час написання такого запису цей лікар вже не працювала, оскільки 27.03.2006р. була звільнена. Також є записи від 12 та 19 листопада 2007р. невідомим лікарем. Також не відповідає дійсності записи в медичній картці, що ОСОБА_3 не проживала за місцем свого проживання з 2006р. по жовтень 2007р. та обслуговувалась приватним лікарем. Стверджує, що цього взагалі не було.

Саме у зв`язку з цим відповідачка звернулась до правоохоронних органів з заявою про підробку та дописи в медичній документації працівниками поліклініки №12, що була надано експертам, у зв`язку з чим порушено кримінальне провадження. (а.с.211 т.4). за матеріалами кримінального провадження слідчим 09.02.2018р. призначено судову-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському НДІСЕ (а.с.123-124 т.5).

З наданого відповідачкою висновку фахівця №1 в галузі судово-медичної експертизи на підставі письмової заяви ОСОБА_2 від 21.01.2019р. лікарем судовим медиком ОСОБА_31 , кандидатом медичних наук, вищої кваліфікаційної категорії КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи», який провів судово-медичне дослідження висновку експерта №208 та інших матеріалів відносно ОСОБА_3 , 1917р.н. надав слідуюче заключення:

1.Виходячи з результатів проведеної комісійної судово-медичної експертизи №208 стану здоров`я ОСОБА_3 , наданих матеріалів, слід дійти до думки, що ОСОБА_3 останні роки перед смертю страдала на наступні захворювання: наслідки перенесеного у дитинстві поліомієліту з млявим парезом нижніх кінцівок, порушенням функції ходи, ішемічну хворобу серця, церебральний атеросклероз і деформуючий артроз великих і малих суглобів, розповсюджений деформуючий спондильоз, остеохондроз хребта.

Об`єктивах даних щодо наявності у ОСОБА_3 виражених порушень з боку центральної нервової системи у розпорядження фахівця немає.

Враховуючи наявність свідчень лікарів та інших осіб відносно того, що в дійсності патології верхніх кінцівок у ОСОБА_3 не було, вважає, що виставлений у медичній картці діагноз парезу правої руки не може бути прийнятий до уваги при вирішенні питань, які раніше були поставлені перед комісією експертів. Також, приймаючи до уваги той факт, що свідчень осіб медичного персоналу щодо патології органів зору у неї немає, свідки заперечують наявність у ОСОБА_3 патології органів зору, слід дійти висновку, що об`єктивних даних щодо наявності у ОСОБА_3 розвинутої катаракти не має.

Отже, ОСОБА_3 могла самостійно виконати підпис на документі, зокрема у 2006-2007рр. слід також взяти до уваги, що при проведення комісійної експертизи №208 у розпорядженні експертів була відсутня інформація щодо невідповідностей записів у медичній документації ОСОБА_3 фактичному стану її здоров`я (зокрема що стосується стану верхніх кінцівок та органів зору).

Таким чином, фахівець судовий медик ОСОБА_31 дійшов думки, що висновок, наданий у комісійній судово-медичної експертизі №208 відносно того, що ОСОБА_3 не могла самостійно виконувати підпис правою рукою, через парез, та через стан органів зор-наявність катаракти, є помилковим з об`єктивних причин (через брак у судово-медичній експертній комісії об`єктивних даних). При складання цього висновку фахівця усі ці дані враховані. (Т.4 а.с.55- 66).

Свій висновок як фахівця лікар ОСОБА_31 , який також є зав. відділом судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз та з 1998р. є судовим експертом, повністю підтримав в судовому засідання 29.04.2020р. та зазначив , що це його думка як фахівця.

Також суду першої інстанції надано копію висновку експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 23.12.2019р. №2535/18-34/34412+34458/19-34 дослідження медичної картки на ім`я ОСОБА_3 , з висновків яких вбачається, що у рядку 3 в місці розташування запису дати «23.04.04 (07) синьо-фіолетового кольору, в якому в другій цифрі позначення року -04 встановлено, що прямий елемент цифри 4 продовжується дописуванням вертикальної та горизонтальної в місці розташування закінчення прямого елемента цифри 4, що свідчить про те, що спочатку була виконана цифра 4, а потім її змінено на 7. Встановлене свідчить про те, що в записі дати «23.04.04 (07)» на 1 сторінці змінено первинний зміст «23.04.04» на «23.04.07». крім того виявлено ознаки штучного зістарювання документу для записів.

Також суду надано копію висновку експертів Київського НДІСЕ за результатами проведення почеркознавчої експертизи документів від 08.10.2019р. №29712/29713/18-32/27003+27005/19-32 дослідження медичної картки на ім`я ОСОБА_3 , з висновків яких вбачається, що рукописні записи , що містяться на аркушах №8,9,10,11 медичної карти ОСОБА_3 , виконанні не ОСОБА_32 , не ОСОБА_30 . Ці записи виконані ОСОБА_33 (а.с.235-241 т.5).

Свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 - це його рідна сестра, та він знає, оскільки бував у неї, коли почала жити з бабусею ОСОБА_35 , яка не могла ходити, інвалід дитинства, за якою нікому було доглядати, та рядом із сусідкою по комуні бабою ОСОБА_36 , та яка хоч і мала дітей сина та дочку, проте про неї також ніхто не піклувався. Тому ОСОБА_2 та він допомагали і сусідці, яка також була хворою Ніхто до них не ходив, у бабушки ОСОБА_37 була маленька кімната, де дуже смерділо, бо в коридорі постійно горіла газова плитка, а кухня була закрита. Відповідачка в 2005р. працювала двірником в цьому будинку також, та була знайома з ОСОБА_3 , допомагала їй, та вона сама запропонувала сестрі за нею доглядати за що та залишить їй своє житло, проте оскільки у неї такі родичі, що можуть позиватися до суду, то нею і було запропоновано спочатку оформити заповіт, а потім ще й договір довічного утримання. Він також допомагав т. ОСОБА_3 з 2005р., тобто з того часу як відповідачка почала доглядати її. Тільки він один раз застав скандал з її племінницею, яка просила у неї гроші. Сестра спала там, де і т. ОСОБА_3, тільки в іншій кімнатці, бо потрібно було прибирати за нею, оскільки та не могла ходити самостійно в туалет. Попри це ОСОБА_3 мала вправні руки, вона навіть вміла вправно робити зачіску. Він за свої кошти купив ім. холодильник в 2006р., і телевізор LD, бо його любила дивитися т.ОСОБА_3, вона ж була лежача . Померла вона восени 2007р, всі витрати з поховання взяла на себе відповідачка , на яких була також і її племінниця , тобто позивачка по справі ОСОБА_38 разом з братом і вони були на поминках. Він разом з відповідачкою вже 13 років ходить на могилу та доглядають, і більш ніхто. Зараз там проживає відповідачка. Тому він побудував сестрі ванну, кухню, поставив плиту, почисти коридор, але у неї чомусь сусід ОСОБА_39 відібрав кухню.

Свідок ОСОБА_40 пояснила, що знайома з відповідачкою давно, працювала з нею разом в домоуправлінні, і в цьому будинку бувала 2 рази на тиждень, а відповідачка допомагала доглядати за ОСОБА_3 , яка була інвалідом дитинства, і майже зовсім в останні роки не могла ходити, і вона також до неї заходила, проте вона все ж таки могла відчинити двері, вони балакали. Вона цікавилась її здоров`ям, та розказувала і за своє життя, вона працювала на картонній фабриці, і ніколи вона не бачила у неї родичів, або щоб вони їй допомагали, і їй відомо що в 1993р. її родичі відмовились за нею доглядати, тому вона погодилась щоб за нею доглядала ОСОБА_2 . У неї була кімната, коридор, кухонька 1,5 м. до дверей, потім їй добавили ще кімнату. В 1995р. ОСОБА_3 своє житло викупила кухню і кімнату, про що є квитанція, та їй видали дозвіл на приватизацію. ОСОБА_41 за нею добре доглядала, все було чисто, та яка їй розповіла, що було складено договір довічного утримання. ОСОБА_3 була майже лежачою, на двох паличках могла відкрити вхідні двері, проте при здоровому глузді, все розуміла, та висловлювала задоволення про те як за нею доглядає відповідачка, і що родичі відмовились за нею доглядати. Також бачила що у них потім з`явився телевізор, холодильник. В 1995-2000х роках вона ще могла трохи ходити, а потім вже не могла, отримувала пенсію, не вважала її неграмотною.

Свідок ОСОБА_42 в судовому засіданні пояснила, що вона працює з 1983р. головою Малиновського МСЕК з 1987р. та у них наявна переписка з інвалідом 1 групи дитинства ОСОБА_3 та в 2016р. був запит суду та є документи за 1988р., де не на МСЕК акту огляду, бо в архіві не збереглись. Є протокол №7 Іллічівського МСЕК за 1988р. де є запис, що ОСОБА_3 , 1917р.н., є інвалідом 2 групи з дитинства. Та оглядалась потім і їй встановили 1 групу безстроково. Також пояснила, що її викликали до слідчого, де вона давала свідчення. Вона потребувала постійний догляд, так як встановлена була 1 група.

Свідок ОСОБА_22 , 1948р.н. в судовому засіданні пояснив, що він в буд. АДРЕСА_5 проживає з дитинства, знав всіх мешканців, та також знав ОСОБА_3 , з 1963-1964р.р. вона жила на 1 поверсі в підвалі в маленькій кухні та в дитинстві вона їх пригощала пиріжками, хоча т. ОСОБА_3 і була інвалідом з дитинства, дітей не мала, у неї були хворі ноги, вона погано ходила за допомогою палочки, і їй всі у дворі домотали, він робив їй покупки. Потім він став дорослий і також іноді ходив, допомагав полагодити крани, електрику, вона розповідала йому, що у неї є племінниця, проте вони не спілкувались. Десь в 80-х роках їй дали ще кімнату, оскільки вона жила в кухні, та вона потім перейшли жити туди біля кухні. Вона в`язала, сама готувала собі їжу. В 2004р. вона стала себе погано почувати, як і її сусідка т.ОСОБА_3, тому було питання щодо того, хто зможе за нею доглядати, та він їй порадив ОСОБА_2 , як порядну людину. І вони між собою поладили і домовились, вона за нею добре доглядала, її брат купив холодильник, телевізор, який вона дивилась, та він був свідком як та залишила нею заповіт у присутності і нотаріуса, ОСОБА_39 , ОСОБА_43 , що все майно буде за ОСОБА_2 , бо тоді вона не вміла писати. Потім відповідачка навчила її ставити підпис. в 2007р. ОСОБА_3 померла, її похованням, поминальним обідом та все іншим займалась ОСОБА_2 та її брат. На похоронах та обіді була також і племінниця ОСОБА_44 . Потім ОСОБА_45 перестав її пускати до кухні, та ОСОБА_2 залишилась фактично без кухні.

Свідок ОСОБА_46 пояснила, що позивачка є 2-юрідною сестрою її чоловіка ОСОБА_47 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а позивачка є ріднею племінницею, відповідачка не знає, та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона була дуже добра та чистюлею, ніколи не жалілася, хоч і не могла ходити. Знає що тітка з позивачкою дружили та спілкувались, вона навіть доглядала на тіткою, знаю т. ОСОБА_3 з 1981р. як одружилася. Бувала у неї вдома , вона жила в комунальній квартирі на АДРЕСА_6 , підвальне приміщення, дві кімнати., в одній з яких був телевізор. Померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , і вона була на похоронах її, проте не може сказати хто її ховав, також на похоронах був її чоловік та його двоюрідна сестра, але позивачка не була. Свідку невідомо, хто доглядав за т.ОСОБА_3 протягом останнього року її життя. Їй не відомо кому залишилась її квартира. Їй невідомо, щоб у неї не працювала рука. Вони іноді разом навіть готували вареники. Знаю що у неї була сусідка ОСОБА_16 ,вони дружили.

Свідок ОСОБА_48 в судовому засідання пояснив суду, що позивачка - це його рідна сестра, а ОСОБА_49 є його внучатою племінницею по лінії брата ОСОБА_50 , його сестра позивачка, з 2006р. доглядала за їх рідною тіткою ОСОБА_3 , доки не захворіла , майже втратила зір в квітні 2006р, але вона попросила доглядати за нею її сусідку ОСОБА_8 тітка проживала в підвалі в маленькій кімнаті, напроти двері вхідна, умивальник, газова плитка в коридорі. У тітки свідок бував не часто, десь 2-3 рази на рік, підтвердив придбання телевізора, холодильника, проте вважає що це купила сама ОСОБА_3 за свої кошти., вона не могла ходити, проте могла сама їсти. Про її смерть йому повідомила сусідка ОСОБА_51 . Він був особисто разом з своїм братом на похоронах, її хоронила ОСОБА_2 , де він побачив її вперше, але позивачки не було. Йому від сусіда ОСОБА_52 також відомо, що тітка складала заповіт, проте не знає на кого саме. Також пояснив, що в 2005-2006рр. покійна тітка чомусь вигнала позивачку. Позивачка проживає разом з ним в будинку. Він та позивачка не звертались з заявою до нотаріуса з приводу прийняття спадщини.

Протокольною ухвалою суду 17.07.2020р. суд першої інстанції викликав позивачку для дачі особистих пояснень на 18.09.2020р, 21.110.2020р., проте позивачка в судове засідання не з`явилась, надавши заяви що вона не може з`явитися в силу свого похилого віку. При цьому суд також врахував, що відповідачка також є особою похилого віку, проте з`являється кожного судового засідання та надає пояснення по суті справи. Враховуючи зазначене, надані пояснення відповідачки та свідків не спростовані.

Таким чином, висновок комісійної судово-медичної експертизи №208 не можна брати до уваги, оскільки суперечать іншим матеріалам справи, поясненням свідків, відповідачки щодо відсутності у ОСОБА_3 парезу правої руки, тобто порушення функції правої руки та захворювання патології органів зору, та обґрунтованим на думку суду сумнівам щодо невідповідностей записів у медичній документації ОСОБА_3 , оригінал картки якої були надані суду представником позивача 21.09.2017р. (супровідний лист а.с.121 та відповідь КП «ЦПМСД №12» а.с. 122 т.3) та з приводу справжності та підробки записів в рамках кримінального провадження проводились слідчі дії та експертизи.

Клопотання про повторну експертизу представником позивача не заявлялось.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно вважав, що будь-яких належних, обґрунтованих та допустимих доказів підроблення підпису ОСОБА_3 , парезу правої руки, а також введення в оману, суду першої інстанції не надано, а тому з цих підстав позов не підлягав задоволенню.

Крім того, як вбачається з наданої копії постанови про закриття кримінального провадження від 11.09.2019р. слідчим Портофранківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Балан С.П. ЄДРДР №0008317 від 17.09.2015р. підставою порушення якого було заява ОСОБА_7 про підробку ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на комунальну квартиру АДРЕСА_1 та використання цих підроблених документів для заволодіння зазначеною квартирою, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. При цьому також встановлено, що з січня 2005р. ОСОБА_2 за проханням ОСОБА_3 почала здійснювати за нею догляд , що жила в кВ. АДРЕСА_7 . Заявник ОСОБА_7 та ОСОБА_1 свою родичку не провідували, догляд за нею не здійснювали, тому ОСОБА_3 за власним бажанням запросила до дому державного нотаріуса ОСОБА_10 яка в січні 2006р.оформила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , а в лютому 2006р. знову запросила нотаріуса та оформила договір довічного утримання, який підписала особисто. Правоздатність та дієздатність була перевірена нотаріусом. Заявник, родичі померлої ОСОБА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , Заявник, родичі померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , будучі обізнані про відчуження майна ОСОБА_2 за власним бажанням тітки, питання про вступ до спадщини не підіймали (а.с.102-103 т.5).

Щодо визнання недійсним договору з підстав неграмотності, а також віку ОСОБА_3 , невідповідності внутрішньої волі, то суд першої інстанції, враховуючи пояснення сторін, свідків, правильно вважав, що не встановлено беззаперечних доказів неграмотності ОСОБА_15 , в наслідок чого б вона не могла розуміти значення своїх дій, роз`яснень нотаріуса змісту правочину, та що могло б призвести до невідповідності внутрішньої волі ОСОБА_3 .

Крім того, суд першої інстанції правильно взяв до уваги пояснення відповідачки суду, що у зв`язку з наполегливим бажанням ОСОБА_3 ще укласти договір довічного утримання, вона протягом майже місяця (з 19 січня по 08 лютого) вона навчила ОСОБА_3 підписуватись. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Інформації щодо наявності у ОСОБА_3 виражених порушень з боку центральної нервової системи судом не встановлено.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким ОСОБА_3 передала у власність відповідачці ОСОБА_2 , а відповідачка прийняла у власність спірну частину квартиру на обумовлених в договорі умовах. Після укладення договору та смерті ОСОБА_3 квартира була зареєстрована за відповідачкою, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного договору.

З приводу порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій, то судом встановлено, що про належне посвідчення оспорюємого правочину свідчить і надані державним нотаріусом копії сторінок з реєстру для реєстрації нотаріальних дій, в якій міститься інформація про укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору довічного утримання від 08.02.2006р. за реєстровим номером 7-250. (а.с.68-98 т.2), будь-яких доказів того що підпис від імені ОСОБА_3 здійснено не нею, матеріали справи не містять. Також зважаючи на вищевикладене, матеріали справи не містять належних , достовірних та допустимих доказів того, що внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин ОСОБА_3 не могла підписати договір.

З огляду на вище встановлене суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що дії нотаріуса щодо складанню та посвідченню договору були правильними і такими, що узгоджуються із вимогами норм цивільного законодавства, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ від 03.03.2004 № 20/5 і не суперечать вимогам ст. 203 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з такого.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, частиною першої якої передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У ст.744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України)..

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторонами договору всі його умови виконувались.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Завданням цивільного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на зазначені приписи, а також правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2 - 4, 14, 215 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Постанова, Верховний Суд Касаційний цивільний суд, від 13.06.2018, № 644/2494/16-ц|61-3632св18).

Із моменту смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та до подачі ОСОБА_1 позову до суду пройшло більш ніж 7 років. Крім того належних та допустимих доказів пропуску строку на подання позову протягом такого тривалого часу позивачем не надано.

У матеріалах справи відсутні докази щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 та звернення до нотаріуса у відповідності до законодавства Позивачки з заявою про прийняття спадщини у вигляді спірної частки квартири, та відмови нотаріуса у такій заяві. Також відсутні докази щодо звернення позивачки до суду з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка з такою заявою не зверталась.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з`ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться.

Аналізуючи всі вищенаведені факти, суд не встановив факт порушення особистих прав позивача відносно спірної частки квартири,що належала ОСОБА_3 , які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб.

Верховним Судом України по справі № 6-94цс13, предметом якої був спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, констатовано, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Судом першої інстанції також розглянуто та досліджено заяви позивача про поновлення строку на подання позову та представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд першої інстанції правильно враховував наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Між тим, із урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно не застосовував наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його необґрунтованістю.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що позов не підлягав задоволенню у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Також не підлягають задоволенню вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на спірну частку квартири, та стягнення судових витрат, оскільки ці вимоги є похідними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи тотожні позиції, яка наведена у позовній заяві, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 квітня 2022 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк