Справа 206/3790/20
Провадження 2/206/12/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2022 року в залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

за участю секретаря Ляшко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

за участі представників

позивача, адвоката Карлаш І.А.,

відповідача, адвоката Боровик Л.О.,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2020 року до канцелярії Самарського районного суду міста Дніпропетровська надійшла позовна заява від позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_2 , в якій з урахування уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати недійсним заповіт від 03.05.2019 року, викладеного на нотаріальному бланку серії ННЕ 703834, складеного ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В. та стягнути на користь позивача судові витрати (том 1 а.с.103-105).

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що ОСОБА_4 є рідним батьком ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. За життя йому на праві приватної власності належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , набутого ним на підставі договору -продажу від 07.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Хомич О.М. Після його смерті відкрилась спадщина на зазначене майно. 04.08.2020 року позивач звернулась до Восьмої ДДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою від 04.08.2020 року державний нотаріус Восьмої ДДНК Хорошманенко Н.С. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що за життя ОСОБА_4 03.05.2019 року склав заповіт на відповідачку - ОСОБА_2 , за яким заповідав їй все своє майно. Позивач вважає, що заповіт є недійсним, оскільки заповіт був складений батьком менше ніж за рік до своєї смерті, коли він перебував у тяжкому хворобливому стані, що дає підстави припускати, що на час складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним.

30.09.2020 до суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого зазначено, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу відповідач разом з чоловіком придбали спірне домоволодіння, розташоване за адересою: АДРЕСА_1 . У середині 2018 року ОСОБА_4 захворів. 03.05.2019 року ним було складено заповіт, яким він заповів все своє майно ОСОБА_2 . На час складання заповіту чоловік відповідача тривалий час не приймав ніякого лікування , тобто його психіка була не під впливом будь-яких препаратів. Стан його здоров`я погіршився за кілька місяців до смерті, тобто майже через рік після складання заповіту, але і тоді лікарі не призначали йому наркотичні препарати. Після смерті ОСОБА_4 , у встановлений законом строк, відповідач звернулась до 8 Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Отже вважає позовні вимоги позивача повністю не доведеними, не обґрунтованими та спотвореними, вважає, що в задоволені позову необхідно відмовити. Заповіт спадкодавця був його усвідомленим волевиявленням, на нього не впливали жодні сторонні обставини.

Скориставшись своїм правом, позивач 20.10.2020 року подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що брала участь у лікуванні батька як фінансово, так і супроводжувала його на візити до лікарів. Наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Боровик Людмила Олександрівна в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на докази та обставини які викладені у відзиві.

06.07.2021 року у підготовчому засіданні було допитано свідка ОСОБА_5 , яка працювала сімейним лікарем. Декларацію з нею було заключено за 2 місяці до смерті ОСОБА_4 . Вона була у пацієнта на виклику, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації амбулаторних пацієнтів ( том 1 а.с.242-247) його стан був тяжкий, була призначена паліативна терапія для підтримання його стану. Пацієнт розмовляв з нею, нічого дивного у його поведінці лікар не помітила. Підстав для його направлення до психіатра не було. Наркотична терапія для хворого не призначалась, були призначені препарати для зниження тиску.

04.04.2022 року в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що працював у 2018 році під керівництвом ОСОБА_4 на заводі прокатних листів. Свідок повідомив, що було помітно, що ОСОБА_4 хворів, він здав фізично, але він був при розумі, чітко відповідав на питання. У лютому 2019 року від дружини ОСОБА_4 дізнався про його смерть.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що працював з ОСОБА_4 . Про його хворобу дізнався у 2019 році. Але він ніколи не жалівся з приводу своєї хвороби. У житті ОСОБА_4 ніколи не плутався, був у здоровому глузді, завжди міг відповісти на всі питання.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.09.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження, справу призначено до підготовчого засідання (том 1 а.с. 36).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2020 витребувано з Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори (адреса: м. Дніпро, вул. Космонавта Волкова, буд. 3) належним чином засвідчену копію нотаріальної справи №199/2020, реєстровий №65883047 після смерті ОСОБА_4 , який помер, ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 49).

28.10.2020 року позивач у судовому засіданні подала уточнений позов, в частині зазначення реквізитів оскаржуваного заповіту ( том 1 а.с.102-105).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 клопотання позивача задоволено часткоко - витребовано докази (том 1 а.с. 107).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2020 клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи - задоволено. Призначено по даній цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Комунальному підприємству " Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради. Провадження у справі зупинити на час проведення судової експертизи (том 1 а.с. 178).

17.02.2021 року від директора Комунального підприємства " Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради» надійшло клопотання про надання експертам додаткових матеріалів, на виконання якого судом було направлено відповідні запити до медичних установ (том 1 а.с.182-185).

26.04.2021 року матеріали цивільної справи було повернуто з експертної установи до суду (том 1 а.с.220).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2021 року провадження у справі поновлено (том 1 а.с. 231).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.09.2021 клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи - задоволено. Призначено по даній цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Комунальному підприємству " Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради. Провадження у справі зупинити на час проведення судової експертизи (том 2 а.с. 9).

18.01.2022 року матеріали цивільної справи було повернуто з експертної установи до суду разом з висновком судово-психіатричного експерта (том 2 а.с. 11-14).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.01.2022 року провадження у справі поновлено (том 2 а.с. 16).

17.02.2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( том 2 а.с.22).

Під час розгляду справи судом заслухано позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

04.04.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

07 серпня 1981 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №828, про що 25 червня 2019 року повторно видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (том 1 а.с. 44).

ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 909 (том 1 а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно Самарським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 111 (том 1 а.с.10).

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_4 за життя склав заповіт на іншу особу (том 1 а.с.13).

З копії спадкової справи № 199/2020, яка надана Восьмою дніпровською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що ОСОБА_1 своєю заявою від 27 травня 2020 року прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 . Заявою від 02 червня 2020 року ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 . За період життя, а саме 03 травня 2019 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день його смерті буде йому належати та на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_2 . Зазначений правочин було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 1651. 21 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 04 серпня 2020 року державним нотаріусом Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_4 за життя склав заповіт на іншу особу (том 1 а.с.13). Того ж дня - 04.08.2020 року ОСОБА_1 подала до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори заяву про призупинення видачи свідоцтва на спадщину за заповітом ОСОБА_4 , у зв`язку із подачею позовної заяви до суду (том 1 а.с.53-74).

На підтвердження стану здоров`я ОСОБА_4 , позивач надала копії медичної документації (том 1 а.с.15-33, 141-144).

На виконання вимог ухвали суду від 29 жовтня 2020 року КП «Дніпровський обласний клінічний онкологічний диспансер» Дніпропетровської обласної ради», Дніпропетровська кооперативна медична фірма «Глорія» надали суду належним чином завірені копії медичної документації відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом з тим, КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №10» ДМР повідомив, що в них відсутня витребувана судом медична документація (том 1 а.с.122-139, 145-169,171).

Відповідно до довідки КНП «Міська клінічна лікарня №4 від 20.04.2021 року №608, за даними статистично-аналітичного відділу за період з 2017-2020 року по теперішній час ОСОБА_4 за медичною допомогою до закладу не звертався, на стаціонарному лікуванні не перебував ( том 1 а.с.223).

За змістом повідомлення №668 від 12.04.2021 року КП «Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром» ДОР», ОСОБА_4 в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не знаходиться (том 1 а.с.225).

Як вбачається з довідки від 09.04.2021 року №14/266 КНП «Міська поліклініка №1» Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 не перебував під наглядом лікаря-психіатра (том 1 а.с. 228).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №22 від 26.11.2021 року, наданого Комунальним підприємством «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпровської обласної ради», визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту від 03.05.2019 року неможливо, у зв`язку з відсутністю відомостей про його психічний стан на той період часу ( том 2 а.с 12-14).

Отже, спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку із визнанням недійсним заповіту від 03.05.2019 року, викладеного на нотаріальному бланку серії ННЕ 703834, складеного ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Мазур Я.В.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, свідків, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17 (провадження № 61-18032св20).

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися на припущеннях.

Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровька від 22.12.2020 призначено по цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

17.02.2021 до суду надійшло клопотання від директора Комунального підприємства " Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради» про надання експертам додаткових матеріалів, на виконання якого судом було направлено відповідні запити до медичних установ, оскільки без вищевикладених доказів не можливо провести посмертну судово-психіатричну експертизу, допитано сімейного лікаря. Але відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №22 від 26.11.2021 року, наданого Комунальним підприємством «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпровської обласної ради», визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту від 03.05.2019 року неможливо, у зв`язку з відсутністю відомостей про його психічний стан на той період часу

Суд вважає не доведеними вимоги позивача щодо того, що ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки, як було зазначено вище, при складанні заповіту його дієздатність перевірена.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 було вільним і відповідало його волі, що було відображено в заповіті від 03.05.2019 року, позивачем не доведено протилежного. Зі змісту заповіту вбачається, що ОСОБА_4 власноручно написав: «цей заповіт складено з моїх слів. Заповіт мною прочитано вголос до підписання і підписано власноручно об 11 год. 10 хв., як такий, що відповідає моєму волевиявленню», під чим і поставив свій підпис.

Разом з тим, з медичних документів та довідок з медичних закладів вбачається, що ОСОБА_4 за життя не лікувався від будь-яких психіатричних та психологічних захворювань.

З показів свідків, допитаних у судових засіданнях, також не вбачається, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій.

Оскільки, під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами обставин, на які вони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог.

При цьому позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.

За відсутності належних та допустимих доказів того, що під час складання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та враховуючи те, що за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи не можливо визначити психічний стан заповідача, а посилання позивача на те, що заповідач не повноцінно усвідомлював значення своїх дій та керувати ними, саме по собі не є підставою для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачнм не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись статями 11, 16, 203, 207, 225, 1216, 1217, 1223, 1233, 1236, 1247, 1248, 1251-1254, 1257 ЦК України, статями 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2022 року.

Суддя А.О. Сухоруков