Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 204/3806/20

провадження № 61-9333св21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року в складі судді Дубіжанської Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки № 0/1 від 24 січня 2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 153; реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі іпотек 4395327.

Позовна заява мотивована тим, що 24 січня 2007 року між AT«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. За цим договором банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 20 000,00 доларів США на строк до 23 січня 2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитний договором, 24 січня 2007 року між AT«УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 24 січня 2007 року № 0/1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л., та зареєстрований у реєстрі за № 153. За цим договором ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі № 204/519/14-ц задоволено позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року № 0, та стягнено із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 123 488,79 грн. Постановою державного виконавця Чечелівського ВДВС міста Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області від 08 листопада 2019 року закінчено виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду у справі № 204/519/14-ц. Таким чином, ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року, зобов`язання за яким були забезпечені іпотечним договором, у зв`язку з чим іпотека за вказаним іпотечним договором припинилася. Однак, AT«УкрСиббанк» в порушення своїх обов`язків не звернувся до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки за іпотечним договором, у зв`язку з чим ОСОБА_1 змушена звернутися до суду із даним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «УкрСиббанк» про визнання договору іпотеки припиненим.

Визнано припиненим іпотечний договір № 0/1 від 24 січня 2007 року, укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л., та зареєстрований в реєстрі за № 153.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що наявні правові підстави для припинення іпотеки, оскільки основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням позивачем.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року - без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зобов`язання ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року № 0 виконане у повному обсязі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що основне зобов`язання припинене, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність визначених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» підстав для припинення іпотеки. Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи на підставі належних та достовірних доказів, заявлені позивачем відповідні позовні вимоги обґрунтовані.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року представник АТ «УкрСиббанк» - Кочін Г. І. надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «УкрСиббанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року в справі № 390/2243/17, від 05 травня 2020 року в справі № 750/3917/17, від 18 вересня 2019 року в справі № 695/3790/15-ц; від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 21 березня 2018 року в справі № 520/16150/15-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 521/21255/13-ц; від 05 серпня 2020 року в справі № 906/282/16.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

У встановлений ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2021 року строк, відзив на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» до суду не надходив.

Фактичні обставини, встановлені судами

24 січня 2007 року між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 000,00 доларів США із строком повернення до 23 січня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 24 січня між AT «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 0/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. та зареєстрований у реєстрі за № 153, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння загальною площею 81,1 м. кв, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі іпотек 4395327.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі № 204/519/14-ц за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року № 0, відсотків та пені, задоволено.

Стягнено із ОСОБА_1 на користь AT «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту у розмірі 71 434,08 грн, борг по відсотках - 38 895,62 грн, пеню за прострочення сплати кредиту - 8 081,81 грн, пеню за прострочення сплати відсотків - 3 854,62 грн, судові витрати - 1 222,66 грн, а всього - 123 488,79 грн.

З метою примусового виконання даного рішення суду, 04 січня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано дублікат виконавчого листа № 204/519/14-ц.

Постановою державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 08 листопада 2019 року закінчено виконавче провадження № 60175592 з примусового виконання дублікату виконавчого листа № 204/519/14-ц у зв`язку із фактичним виконанням вимог виконавчого документу щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «УкрСиббанк» суми коштів у розмірі 123 488,79 грн.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 211687241 від 08 червня 2020 року, наявне обтяження належного позивачу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстраційним номером обтяження в державному реєстрі іпотек 4395327, внесеним на підставі договору іпотеки від 24 січня 2007 року № 0/1.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем доведено належними доказами фактичну сплату нею боргу по договору про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року № 0, відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі № 204/519/14-ц, а тому суд вважав обґрунтованими заявлені позовні вимоги.

Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів попередніхінстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, а також фактичним обставинам справи, встановленим судом на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих доказів.

За частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) зазначено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідним від основного зобов`язання.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; від 14 листопада 2018 року в справі № 500/4127/16-ц; від 06 серпня 2020 року в справі № 337/1000/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 569/14282/19, від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

У частині третій статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Наявність заборони відчуження щодо майна є порушенням права особи на розпорядження належним йому відповідним майном, яке гарантоване статтею 319 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц зазначено, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Встановивши, що банк використав своє право, надане йому частиною другою статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 24 січня 2007 року № 0 та за наслідками таких дій банкусуд у справі № 204/519/14-ц ухвалив рішення, яке позивачем виконане, що підтверджується постановою державного виконавця від 08 листопада 2019 року у зв`язку зі сплатою боргу в повному обсязі, суди попередніх іінстанцій дійшли правильних висновків, що зобов`язання за за договором про надання споживчого кредиту № 0 є припиненим.

Встановивши, що основне зобов`язання припинено у зв`язку з його виконанням, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для припинення іпотеки за договором іпотеки № 0/1 від 24 січня 2007 року, як похідним від договору про надання споживчого кредиту № 0 в силу припинення основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 2.2.1. договору іпотеки № 0/1у разі належного виконання зобов`язань по кредитному договору іпотекодержатель зобов`язується виключити запис про обтяження предмета іпотеки з Державного реєстру іпотек.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц дійшов висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що на час звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_1 виконала зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 січня 2007 року відповідно до судового рішення, а відповідач безпідставно не вчинив дій для припинення іпотеки.

Таким чином, суди дійшли правильних висновків про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки № 0/1 від 24 січня 2007 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 153; реєстраційний номер обтяження в Державному реєстрі іпотек 4395327.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належними чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 19 травня 2021 року в справі № 390/2243/17, від 05 травня 2020 року в справі № 750/3917/17; від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 21 березня 2018 року в справі № 520/16150/15-ц, від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, від 27 березня 2019 року в справі № 521/21255/13-ц; від 05 серпня 2020 року в справі № 906/282/16, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 457/906/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору, зокрема, у наведеній справі позовні вимоги стосувалися припинення договору іпотеки як правочину, натомість у справі, яка переглядається позивачем завлено позовну вимогу про визнання іпотеки припиненою (правовідносин за відповідним договором іпотеки) (а. с. 4). Такий спосіб захисту передбачений пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України. Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Разом із цим, наявність описок у рішенні суду в частині правильного зазначення задоволених позовних позивача вирішується в порядку, визначеному у статті 269 ЦПК України.

У справі № 750/3917/17 на відміну від справи, яка переглядається, інший предмет спору, а саме, визнання договору банківського вкладу (депозиту) дійсним.

У справі № 373/2054/16-ц на відміну від справи, яка переглядається, інший предмет спору, а саме, стягнення боргу за договором позики.

У справі № 521/21255/13-ц на відміну від справи, яка переглядається, інший предмет спору, а саме, стягнення боргу за кредитними договором.

У справі № 906/282/16 на відміну від справи, яка переглядається, інший предмет спору, а саме, стягнення боргу за кредитними договором.

У справі № 522/1528/15-ц на відміну від справи, яка переглядається, інший предмет спору, а саме, визнання припиненим договору поруки та визнання його недійсним у частині укладення третейської угоди у формі третейського застереження, яке викладено в пункті 5.2 договору поруки.

У справі № 520/16150/15-ц Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року зазначено, що у разі порушення боржником (іпотекодавцем) виконання грошового зобов`язання (тривалого невиконання рішення суду), кредитор має право вимагати від боржника сплати відсотків за користування коштами, компенсаторних платежів, санкцій та відшкодування завданих збитків.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц).

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання відповідне зобов`язання продовжує існувати (постанова Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18).

Визнання судами в справі, яка переглядається, припиненою іпотеки за іпотечним договором не позбавляє кредитора права на отримання сум, визначених статтею 625 ЦК України, оскільки ці правовідносини та зобов`язання продовжують існувати в силу законодавства України, а не договору, тоді як договірні зобов`язання між сторонами припинені, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Таким чином, є необгрунтованими доводи касаційної скарги, що судами попередніх інстанцій у даній справі не було враховано висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом у справі № 520/16150/15-ц, оскільки у наведеній справі та справі, яка переглядається судами встановлені різні фактичні обставини та висновки в оскаржуваних рішеннях не суперечать вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмет позову та встановлені фактичні обставини.

Разом із цим, у справі № 695/3790/15-ц Верховний Суд погодився із апеляційним судом, що право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом: припинення договору іпотеки; зобов`язання іпотекодержателя та нотаріуса вчинити дії з метою зняття заборони з нерухомого майна. Однак, такі висновки узгоджуються із заявленими позивачем у цій справі позовними вимогами про визнання іпотеки припиненою.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук