Ухвала

30 березня 2022 року

м. Київ

справа № 369/9565/20

провадження № 61-13719св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року у складі судді

Дубас Т. В., та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року

у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєва В. А., Крижанівська Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду

із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Свою заяву обґрунтовує тим, що у 1976 році переїхав на постійне місце проживання з м. Новоросійськ, Краснодарського краю Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки (далі РСФСР) до м. Одеси.

Де з 31 березня 1976 року прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса) в м. Одеса по вул. Нахімова.

31 березня 1976 року ОСОБА_1 узятий на облік до Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11 березня 1981 року був знятий

з обліку.

16 березня 1981 року заявник виписаний з м. Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР. У подальшому ОСОБА_1 отримав громадянство Республіки Казахстан. Наразі заявник виявив бажання набути громадянство України.

Просив суд встановити факт, що особа, дані про яку зазначені у паспорті громадянина СРСР НОМЕР_1 , виданий відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21 листопада 1979 року, та дані про яку зазначені у картці форми «А», завірена копія якої додана до листа від 20 січня 2020 року № КС-49 ДСК «Чорноморське морське пароплавство», є однією і тією самою особою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився РСФСР, Оренбурзька область, Асекеєвський район, с. Чкалова.

Також, просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 31 березня 1976 року до 16 березня 1981 року, тобто

до 24 серпня 1991 року постійно проживав у м. Одеса Української Радянської Соціалістичної Республіки, на території яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 15 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року, у задоволенні заяви відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 проживав

на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада

1991 року (тобто саме на момент проголошення незалежності України

та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»), матеріали справи не містять. Відсутність даних доказів позбавляє можливості стверджувати про постійність проживання ОСОБА_1 на території України відповідно до критеріїв, визначених статтею 1 Закону України «Про громадянство України», якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд

за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів,

а також про те, що з огляду на наявність доказів набуття заявником громадянства іншої держави, встановлення такого факту матиме для нього взагалі будь-яке юридичне значення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 369/9565/20, витребувано її з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2021 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Верховного Суду,

у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не досліджено обставини справи та не враховано суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні його заяви та не врахували, що він ніколи не отримував паспорт громадянина України.

Судами застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 521/5142/20, постанові Верховного Суду

від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Доводи іншого учасника справи

У вересні 2021 року Києво-Святошинський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві

та Київській області (далі Києво-Святошинський РВ ЦМУ ДМСУ) надіслало

до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу відхилити, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначало,

що твердження скаржника є безпідставними та необґрунтованими.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з копією паспорту громадянина СССР серії НОМЕР_1 , виданого відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21 листопада 1979 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з31 березня 1976 року прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси,

а 16 березня 1981 року виписаний з міста Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР;

Відповідно до копії військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого Бузулуцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Оренбурзької області 23 травня 1972 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 31 березня 1976 року взятий на облікдо Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11 березня 1981 року знятий з обліку.

Відповідно до копії довідки від 20 січня 2020 року в № КС-49 виданої Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно працював в Чорноморському морську пароплавстві з 31 березня 1976 року до 16 березня 1981 року та прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси за відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), згідно даних особової картки форми «А».

У копії особової картки форми «А», виданою відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописаний в м. Одеса відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому з 31 березня 1976 року та вибув ст. Заглядіно Асекеєвського району Оренбурзької області з 16 березня 1981 року.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Так, підставою касаційного оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 521/5142/20, постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги, оскільки правовідносини у зазначеній справі та у справі, яка переглядається,

не є подібними.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Обґрунтовуючи підстави заяви про встановлення факту що має юридичне значення, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлення факту постійного проживання на території України у період з 31 березня 1976 року до 16 березня 1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року у м. Одеса Української Радянської Соціалістичної Республіки, на території яка стала територією України, необхідно йому для набуття громадянства України на підставі статей 1, 2, 6, 8 Закону України «Про громадянство».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі

№ 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), у якій заявник просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме порушення його права на захист під час розгляду кримінальної справи у суді касаційної інстанції, викладено висновок, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу із встановленням за судовим рішенням юридичних фактів щодо суду (судді). Тобто, за наявності для цього підстав

і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий

до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

Таким чином, підстави, зміст вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин у справах № 320/948/18

та у цій справі є відмінними.

Крім того, колегія суддів не може прийняти до уваги посилання ОСОБА_1

на ухвалу Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 521/5142/20 (провадження № 61-6914ск21), оскільки відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, а не в ухвалі Верховного Суду. В наведених посиланнях особи, що подала касаційну скаргу суд касаційної інстанції не вирішував спір по суті.

З наведених підстав у відкритті касаційного провадження слід було відмовити.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

в постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.

Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності

та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 396, 400, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 369/9565/20 (провадження

№ 61- 13719св21) за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби

у місті Києві та Київській області, Києво-Святошинський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська