Номер провадження: 22-ц/813/3585/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Колеснікова Г.Я.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дзюби М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon» апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року у цивільній справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,
встановив:

26.12.2019 року військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 36714,21 грн.
В обґрунтування позову позивач вказав, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині (далі в/ч) НОМЕР_1 з 19.01.2017 року по 22.08.2018 року.
16.05.2017 року о 13:45 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Audi 100 Avant, військовий номер НОМЕР_2 , по вул. Середня у м. Одесі, не врахував дорожню обстановку та не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем Toyota Rav4, НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 . Від зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року у справі №521/7846/17 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.15).
05.09.2018 року до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ) до в/ч НОМЕР_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 , в якій МТСБУ просило суд стягнути з військової частини НОМЕР_1 на свою користь відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою у розмірі 35 622,21 грн., сплачений судовий збір у розмірі 1762 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.12.2018 року у справі №916/1881/18 позовні вимоги МТСБУ до в/ч НОМЕР_1 було задоволено частково та стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь МТСБУ суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 34952,21 грн. та судовий збір у розмірі 1762,00 грн. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 року, вищевказане рішення суду було залишено без змін, а апеляційну скаргу в/ч НОМЕР_1 - залишено без задоволення (а.с.16-18, 19-27).
На адресу в/ч НОМЕР_1 надійшли повідомлення від Головного управління державної казначейської служби України про надходження документів щодо безспірного списання 34 952,21 грн. та 1762 грн., на підставі яких 24.04.2019 року було безспірно списано вищезазначені кошти з рахунків в/ч НОМЕР_1 (а.с.29). Таким чином, з 24.04.2019 року у в/ч НОМЕР_1 виникло право регресної вимоги до винної особи у вчиненні ДТП ОСОБА_1 у розмірі 36714,21 грн.
Посилаючись на зазначені обстави, позивач просив його позовну заяву задовольнити.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 року позовні вимоги в/ч НОМЕР_1 задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 в порядку регресу завдану шкоду на користь в/ч НОМЕР_1 в розмірі місячного окладу відповідача, у сумі 7 122,40 грн. (а.с.122-123).

В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 року, в частині незадоволених позовних вимог, та ухвалення нового рішення - про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Крім того, 30.03.2022 року до суду апеляційної інстанції від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дзюби М.Ю. надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon» (а.с.169-170).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.04.2022 року вказане клопотання було задоволено (а.с.175-177).
Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці з 01.04.2022 року по 15.04.2022 року (а.с. 172), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2022 року визначено інший склад суду: головуючий - суддя Сегеда С.М., судді: Колесніков Г.Я. і Комлева О.С. (а.с.174).

В судове засідання, яке було проведено в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon» (а.с.187-188), на зв`язок вийшов лише представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Дзюба М.Ю., інші учасники справи на зв`язок не вийшли. При цьому, від командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 на адресу судді Сегеди С.М. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, маючи на увазі в/ч НОМЕР_1 , оскільки у вказаному клопотанні з невідомих причин він назвав в/ч НОМЕР_1 відповідачем, в той час як в/ч НОМЕР_1 є позивачем по даній цивільній справі (а.с.185).
Враховуючи викладені обставини, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше 8 місяців (а.с.140), колегія суддів вирішила слухати дану справу у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon», за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дзюба М.Ю., та на підставі наявних у справі доказів, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 має сплачувати в порядку регресу завдану матеріальну шкоду на користь в/ч НОМЕР_1 в межах середньомісячного заробітку відповідача за останні два місяці до дати вчинення ДТП.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в/ч НОМЕР_1 вважає, що суд незаконно стягнув з відповідача ОСОБА_1 в порядку регресу завдану матеріальну шкоду на користь в/ч НОМЕР_1 в межах середньомісячного заробітку відповідача за останні два місяці до дати вчинення ДТП, в той час як мав стягнути завдану матеріальну шкоду з відповідача ОСОБА_1 на користь в/ч НОМЕР_1 у повному обсязі завданої шкоди і судового збору у загальній сумі 36714,21 грн.
Крім того, заявник апеляційної скарги зазначив, що суд незаконно визначив розмір середнього заробітку ОСОБА_1 , який мав вираховуватись станом на час завдання матеріальної шкоди в/ч НОМЕР_1 , тобто після 24.04.2019 року, в сумі 8226,25 грн., а не на час скоєння ДТП, в сумі 7122,40 грн.
Однак, оскаржуване судове рішення в зазначеній частині фактично не оскаржується ні позивачем в/ч НОМЕР_1 , ні відповідачем ОСОБА_1 .

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що факт проходження ОСОБА_1 служби у в/ч НОМЕР_1 , скоєння ДТП від 16.05.2017 року, визнання винним в цьому ДТП ОСОБА_1 постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 16.06.2017 року, а також факт списання з в/ч НОМЕР_4 на користь МТСБУ грошових коштів у сумі 34952,21 грн. на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 05.12.2018 року, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.03.2019 року, визнані сторонами, підтверджуються матеріалами справи, а тому не підлягають додатковому встановленню і доказуванню.
При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що рішенням Господарського суду Одеської області від 05.12.2018 року встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та на час скоєння ДТП перебував у службових відносинах з в/ч НОМЕР_1 .
А тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні судового рішення не вирішив питання про розподіл між сторонами судових витрат, то вони спростовуються текстом оскаржуваного судового рішення, в якому суд першої інстанції надав аналіз питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Вирішуючи даний спір в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п.1 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року за № 243/95-ВР, яке було чинним на час ДТП підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.
Згідно з вимогами п.п. 7, 8 вказаного Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
Пунктом 10 вказаного Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
Разом з тим, за змістом п. 13 цього Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:
- умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;
- приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;
- заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;
- дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;
- недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Так, суд зазначив, що підставою для розмежування виду матеріальної відповідальності, яка може бути покладена на військовослужбовця за заподіяну ним шкоду, а саме: повна або обмежена матеріальна відповідальність є, зокрема, форма вини (умисна чи з необережності), за якої було заподіяно шкоду, а також характер суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та наявність тих чи інших обставин, за яких було заподіяно шкоду.
Відповідно до ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
З цих підстав, колегія суддів зазначає, що доводи заявника апеляційної скарги про те, що позовні вимоги були обґрунтовані статтями 1166, 1191 ЦК України, а не нормами Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, а тому суд незаконно застосував до спірних правовідносин вищевказаного Положення, оскільки положення ЦК України мають вищу юридичну силу, ніж вищезазначене Положення, є безпідставними, так як суд в оскаржуваному рішенні суду послався саме на норми Закону України, а саме ст.ст. 132, 134 КЗпП України та ст. 1172 ЦК України.
Більше того, у вищеназваному рішенні Господарського суду Одеської області від 05 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, суд встановив, що відповідач по цій справі ОСОБА_1 є працівником в/ч НОМЕР_1 і також застосував до спірних правовідносин ст.. 1172 ЦК України.

Крім того, в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що за правилами статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі.
За змістом ст. 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.
При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати, з наступними змінами, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 року по справі №489/1902/18.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції виходив із того, оскільки матеріали справи не мають жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_1 має нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем, то з відповідача на користь позивача слід стягнути місячний заробіток відповідача, у вигляді грошового забезпечення ОСОБА_1 , яке на момент ДТП становило 7 122,40 грн., що підтверджується довідкою про грошове забезпечення та інші доходи відповідача від 06.08.2020 року (а.с.69).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.04.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Г.Я. Колесніков

О.С. Комлева