Справа № 307/624/17
Провадження № 2/307/881/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Чопик В.В., за участі секретаря судового засідання Олексій Я.В., позивачки за первинним позовом ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тячів Закарпатської області справу за первинним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Тячівської міської ради Закарпатської області, треті особи: Тячівська районна державна нотаріальна контора, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання права власності на спадкове майно, та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Надія Михайлівна, Тячівська міська рада Закарпатської області, про визнання заповіту удаваним та не дійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним Державних актів на земельні ділянки та скасування державної реєстрації земельних ділянок.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , Тячівської міської ради Закарпатської області, треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , який за життя на підставі заповіту від 16 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. та зареєстрованого за номером 3186 заповів їй та ОСОБА_4 частину земельної ділянки, із загальної площі 3,36 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку, виданого Тячівською міською радою народних депутатів 25 вересня 1999 року серії ІІІ-ЗК № 024751, зокрема, на її користь частину земельної ділянки 1,42 га.

Позивач вказала, що вона та ОСОБА_4 у визначеному законом порядку та строк звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте після спливу шестимісячного строку нотаріус рекомендував їй звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, помилково вважаючи, що вона такої заяви не подавала. Разом з тим, іншим спадкодавцям за заповітом та за законом нотаріус видав відповідні свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 її позов було задоволено, визнано за нею право власності на спірну земельну ділянку площею 1,42 га у порядку спадкування за заповітом. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року у цій справі апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року скасовано, у задоволенні її позову відмовлено.

Позивач зазначила, що, враховуючи висновки, викладені у рішенні апеляційного суду, вона повторно звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте їй було відмовлено через непред`явлення правовстановлюючого документу (державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року) про право власності спадкодавця ОСОБА_10 на земельну ділянку загальною площею 3,36 га.

На її думку, оригінал цього правовстановлюючого документа знаходиться у ОСОБА_5 , оскільки вона претендує на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька, а також є єдиним спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У свідоцтві про смерть спадкодавця вказано його ім`я та по батькові « ОСОБА_11 », а у державному акті на право власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року серії ІІІ-ЗК № 024751 та в сертифікаті на майновий пай, частину якої він заповів їй, ім`я та по батькові вказано « ОСОБА_12 ».

Також позивач вказує на сумніви щодо походження ОСОБА_5 від батька ОСОБА_9 , а відтак на відсутність родинних зв`язків між ним. До того ж ОСОБА_10 під час звернення із заявою про прийняття спадщини за законом не заявляла про наявність неповнолітнього спадкоємця ОСОБА_13 , як доньки ОСОБА_9 . Також вона вважає, що шлюб, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , є фіктивним, як такий, що не направлений на настання певних наслідків, оскільки укладений за кілька годин до смерті спадкодавця.

На підставі викладеного просить:

-встановити факт, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 червня 1999 року серії ІІІ-ЗК № 024751, виданий на ім`я ОСОБА_15 , є таким, що належить ОСОБА_16 ;

-визнати за нею на підставі заповіту від 16 травня 2005 року право власності на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_16

-

А в задоволенні позову ОСОБА_5 просить відмовити.

Разом з цим до позовних вимог ОСОБА_5 просить застосувати строки давності зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 їй виповнилося 18 років, проте своїх прав на оформлення спадщини протягом чотирьох років з часу набуття повноліття не заявляла.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н. М., Тячівська міська рада Закарпатської області, про визнання заповіту удаваним і недійсним, встановлення нікчемності довіреності, встановлення нікчемності правочину та застосування до нього наслідків нікчемності, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним і скасування його державної реєстрації, визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_5 мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_16 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла її мати ОСОБА_10 .

На момент смерті батька їй було 13 років, тобто, вона була малолітньою дитиною, унаслідок чого спадщину не оформляла. Після смерті матері вона довідалась про наявність заповіту батька ОСОБА_16 від 16 травня 2005 року, складеного на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_4 у частині земельної ділянки, загальною площею 2,84 га, яким спадкодавець заповів останнім кожному по 1,42 га земельної ділянки, розташованої на території Тячівської міської ради Закарпатської області.

16 травня 2005 року ОСОБА_16 складено нотаріально посвідчену довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 на розпорядження, у тому числі на продаж, обмін, спірної земельної ділянки. Вказана довіреність є недійсною, оскільки суперечить пункту 15 Перехідних положень ЗК України.

У вересні 2015 року за її заявою було відкрито кримінальне провадження за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, у зв`язку з підробкою невідомими особами заповіту від 16 травня 2005 року, складеного від імені ОСОБА_16 . У ході розслідування кримінального провадження було встановлено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_16 існували відносини щодо позики грошових коштів. Постановою заступника начальника слідчого відділу Тячівського відділу Головного управління національної поліції в Закарпатській області (далі СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області) від 27 вересня 2016 року кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу злочину.

Вважала, що вищевказаний заповіт від 16 травня 2005 року її батька не є особистим розпорядженням на випадок смерті, а волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було вільним, оскільки він був складений для забезпечення виконання позикових зобов`язань перед ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .

Таким чином, цей заповіт є удаваним правочином, який вчинено для приховання іншого правочину, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_4 фактично приховано незаконний договір про відчуження і перехід права власності (договір застави або купівлі-продажу) на земельну ділянку, призначення якої для товарного сільськогосподарського виробництва, тому її відчуження заборонено законом, унаслідок чого цей заповіт є недійсним.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, після смерті її батька. 15 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. На підставі рішення суду першої інстанції, яке при апеляційному перегляді було скасовано, за ОСОБА_1 було визнано право власності на спірну земельну ділянку площею 1,42 га, а 25 грудня 2008 року вона отримала державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Зазначені свідоцтво про право на спадщину за заповітом, державні акти на право власності на земельну ділянку є недійсними, оскільки на час смерті спадкодавця ОСОБА_16 вона була малолітньою дитиною, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині, що не було враховано при видачі цього свідоцтва.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про уточнення (зміну) позовних вимог ОСОБА_5 просила:

-визнати удаваним і недійсним заповіт ОСОБА_16 , посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н. М. 16 травня 2005 року, який зареєстрований у реєстрі за № 3186, згідно з яким на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заповідано земельні ділянки, площею по 1,42 га в урочищі «Сурдик» на території Тячівської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського господарства;

-встановити нікчемність довіреності ОСОБА_16 , посвідченої приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н. М. 16 травня 2005 року, зареєстрованої в реєстрі за № 3187, якою ОСОБА_1 уповноважено управляти та розпоряджатись (продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти в забезпечення зобов`язань перед кредитними установами) земельною ділянкою, площею 1,42 га, що належить ОСОБА_16 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 024751;

-встановити нікчемність правочину, що вчинений ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_16 , який передбачав відчуження та перехід права власності (договір застави, купівлі-продажу) спірної земельної ділянки та застосувати до нього наслідки нікчемності правочину;

-визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12 лютого 2007 року, видане на ім`я ОСОБА_4 та скасувати його державну реєстрацію;

-визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0060 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради урочище «Сурдик`площею 1,42 га, виданого ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057);

-визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0057 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради урочище «Сурдик» площею 1,42 га, виданого ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057);

А в задоволення позову ОСОБА_1 просить відмовити.

Крім цього до позовних вимог ОСОБА_1 просить застосувати строки позовної давності зазначаючи, що саме з 22.07.2006 року у неї виникло право на отримання свідоцтва про право на спадкове майно ОСОБА_16 , однак лише 28 лютого 2017 року, тобто через більше ніж 10 років та 6 місяців після закінчення строку прийняття спадщини і виникнення можливості до оформлення спадкового мана за собою, звернулася з позовом до неї ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_5 просять відмовити. В тому числі допита в якості свідка ОСОБА_1 в судовому засіданні показала, що боргові зобов`язання ОСОБА_16 виконав до складання ним оскаржуваного заповіту .

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 заявлені вимоги ОСОБА_5 підтримав та просить їх задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити.

У судовому засіданні ОСОБА_4 в задоволенні позову ОСОБА_5 просить відмовити, вважає такий безпідставний та належними доказами не обґрунтований. Допитаний як свідок показав, що боргові зобов`язання ОСОБА_16 виконав до складання ним оскаржуваного заповіту. Разом з цим просить застосувати строки позовної давності до позову ОСОБА_5 зазначаючи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 їй виповнилося 18 років, проте своїх прав на оформлення спадщини протягом чотирьох років з часу набуття повноліття не заявляла.

У судове засідання не з`явилися: ОСОБА_6 , представник Тячівської міської ради Закарпатської області, представник Тячівської районної державної нотаріальна контора, Калинич С.Д., Калинич Т.Д. приватний нотаріус Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойка Н.М., а тому суд на підставі ст..223 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року позови об`єднано в одне провадження та присвоєно номер справи 307/624/17.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 21 травня 2020 року витребувано докази з Тячівського відділу ДРАЦСу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 листопада 2020 року витребувано докази з Тячівського відділу ДРАЦСу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції України.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2020 року відмолено в задоволенні відводу головуючому судді Чопик В.В.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 лютого 2021 року витребувано докази з Тячівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області та Тячівської районної державної нотаріальної контори.

Протокольною ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2021 року прийнято відмову представника ОСОБА_2 від збільшення позовних вимог ОСОБА_1 .

Протокольною ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 07 червня 2021 року прийнято заяву ОСОБА_5 про уточнення позовних вимог.

Протокольною ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року залучено до позову ОСОБА_1 в якості співвідповідача ОСОБА_6 .

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та про відмову у позові ОСОБА_5 , виходячи з такого.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року у цій справі касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована неповним дослідженням судами, що сторонами у справі визнано обставини щодо надання ОСОБА_1 , ОСОБА_4 спадкодавцеві ОСОБА_16 коштів у борг; неможливість ним повернути ці кошти; надання спадкодавцем оспорюваного заповіту на земельні ділянки, як гарантії повернення такого боргу; неможливість скасування спадкодавцем цього заповіту у зв`язку зі смертю, так як заповітом повернення боргу було відстрочено на 1 рік, а помер він через 8 місяців; орієнтовної відповідності, на думку спадкоємців за заповітом, між розміром боргу та вартістю земельних ділянок.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно було відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про витребування з Тячівського ВПГУНП у Закарпатській області матеріалів кримінального провадження № 0001569, в якому досліджувались обставини посвідчення спадкодавцем заповіту, збирались докази, допитувались свідки.

Судом касаційної інстанції також вказано на те, що суди не врахували, що пунктом 15 розділу Х Перехідних положень ЗК України було встановлено мораторій на відчуження земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва. Оспорюваний заповіт складений спадкодавцем щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, тобто в обхід встановленої законодавством заборони на її відчуження, оскільки він посвідчений на забезпечення отриманих спадкодавцем у позику грошових коштів.

Досліджуючи позовні вимоги ОСОБА_5 про недійсність заповіту, апеляційний суд формально зазначив лише один узагальнюючий абзац, а саме про те, що обставин для недійсності заповіту, передбачених статтею 1257 ЦК України, не встановлено, а вона заявила вимогу про визнання заповіту недійсним як удаваного правочину (стаття 235 ЦК України), що не узгоджується зі способом захисту цивільного права у спірних правовідносинах.

Судом встановлено, що ОСОБА_16 від першого шлюбу мав двох доньок: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За час перебування у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_17 у нього народилася донька ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

16 травня 2005 року ОСОБА_16 склав заповіт, на підставі якого заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дві земельні ділянки, площею по 1,42 га, розташовані на території Тячівської міської ради Закарпатської області, передані йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 11, т. 2).

20 січня 2006 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_19 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_16 помер, після його смерті залишилося спадкове майно, яке складалось із: земельної ділянки площею 3,36 га, розташованої на території Тячівської міської ради Закарпатської області, з якої 2,84 га спадкодавець заповів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , який успадкувала дружина померлого та отримала відповідне свідоцтво.

Відповідно до змісту державного акта на право приватної власності на землю від 25 червня 1999 року серії ІІІ-ЗК № 024751, яким посвідчувалося право власності спадкодавця на вищевказану земельну ділянку, було вказано ім`я та по батькові власника « ОСОБА_12 ».

04 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Тячівської державної нотаріальної контори Закарпатської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_16

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_1 отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у неї, як спадкоємця, були відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності ОСОБА_16 на спадкове майно.

06 вересня 2006 року мати ОСОБА_5 ОСОБА_10 звернулася до приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойки Н. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_16 . У цій заяві зазначено, що спадкове майно складається із житлового будинку АДРЕСА_1 , відсутні спадкоємці, передбачені статтею 1261 ЦК України.

06 вересня 2006 року ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначений вище житловий будинок. Вартість спадкового майна складає 44 199, 00 грн.

12 лютого 2007 року на підставі вказаного заповіту ОСОБА_20 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області. Вартість спадкового майна складала 8 211,21 грн згідно з довідкою про визначення грошової нормативної оцінки земельної ділянки від 23 листопада 2006 року.

15 липня 2008 року ОСОБА_20 отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року у справі № 2-671/07 за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної нотаріальної контори, третя сторона Тячівська районна державна адміністрація, про визнання права власності на спадкове майно, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_16 .

На підставі цього судового рішення 25 грудня 2008 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зі змісту цього рішення вбачається, що під час розгляду судом першої інстанції справи не залучено до участі у цій справі Тячівську міську раду Закарпатської області та інших спадкоємців за заповітом ОСОБА_4 та за законом ОСОБА_5 , а апеляційний суд не наділений відповідними повноваженнями. Разом з цим, Тячівська районна державна нотаріальна контора у цьому випадку не є належним відповідачем.

Постановою заступника начальника СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 27 вересня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001569 від 12 вересня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК Україні.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як на підставу для визнання заповіту від 16 травня 2005 року недійсним, позивач посилалася на удаваність такого правочину.

Положеннями статті 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 755/17235/17 (провадження № 61-9812св21).

На виконання вимог, що зазначені в постанові Верховного Суду, в судовому засіданні досліджено матеріали спадкової справи та кримінального провадження №0001569.

Зі змісту постанови заступника начальника СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 27 вересня 2016 року вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001569 від 12 вересня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК Україні. У цій постанові зазначено, що під час розслідування кримінального провадження було фактично встановлено, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_16 існували боргові відносини, заповіт останнім був складений добровільно та був посвідчений нотаріально, земельні ділянки були заповідані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рахунок погашення грошового боргу, про що було відомо і дружині ОСОБА_16 ОСОБА_10 .

Із протоколу допиту свідка ОСОБА_4 вбачається, що останній є спадкоємцем ОСОБА_15 за заповітом на 1,42 га земельної ділянки, вказаний заповіт вчинений останнім із власної волі заповідача в зв`язку з неможливістю повернення коштів, які останнім були позичені на особисті потреби ОСОБА_15 . У заповіт була включена за домовленістю лише частина земельної ділянки, натомість у розпорядженні інших спадкоємців залишалось інше спадкове майно. Дружина заповідача знала про заповіт, що підтверджується і, зокрема, тим, що вона подаючи заяву про вступ у спадщину не вказувала вказане майно, як спадок, отримавши свідоцтво про право на спадщину лише на будинок, на іншу частину земельної ділянки, яка не охоплена заповітом, свідоцтво про право на спадщину оформлено не було. Саме дружина ОСОБА_15 надала нотаріусу провоустановлюючий документ на земельну ділянку на прохання ОСОБА_4 , в результаті чого він отримав свідоцтво про право на спадщину на свою частину земельної ділянки, яка зазначена в заповіті. Щодо довіреності на право розпорядження земельною ділянкою, то за згодою ОСОБА_15 , останній надав мені таке право, так як я користувався спірною земельною ділянкою і обробляв її.

Із протоколу допиту свідків ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_21 вбачається, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_15 за заповітом на 1,42 га земельної ділянки. Вказані особи були знайомі зі спадкодавцем задовго до складення ним заповіту. Спадкоємець звернувся з проханням до ОСОБА_21 позичити кошти на лікування та добудову будинку. Вказані коштина дату їх повернення не повернув, зазначивши, що віддасть пізніше, або складе заповіт на частину земельної ділянки на ім`я позивачки. Вказані дії щодо заповіту він учинив із власної волі та за згоди своєї дружини, що підтверджується, зокрема, тим що вона подаючи заяву про вступ у спадщину не вказувала вказане майно, як спадок, отримавши свідоцтво про право на спадщину лише на будинок, на іншу частину земельної ділянки, яка не охоплена заповітом, свідоцтво про право на спадщину оформлено не було. Як не було і заперечень з іі сторони щодо заповіту весь час та до іі смерті.

Крім того, при виготовленні технічної документації на спірну земельну ділянку, дружина заповідача підписувала акт погодження меж земельної ділянки особисто, у присутності сестри ОСОБА_1 ОСОБА_22 .

Із протоколу допиту свідка ОСОБА_22 , вбачається, що остання є рідною сестрою ОСОБА_1 , знала покійну матір позивача ОСОБА_5 ОСОБА_10 , з якою товаришувала і працювала разом в Тячівському професійному ліцеї, де і була свідком підписання акту погодження меж заповіданої земельної ділянки покійною дружиною заповідача. Про те, що її чоловік склав заповіт на земельну ділянку на ОСОБА_1 їй розповіла саме ОСОБА_10 .

Крім того, судом під час розгляду справи по суті на підставі встановлених обставин справи в їх сукупності з належним чином дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що спадкодавець розпорядився частиною належного йому на праві власності майна шляхом вчинення одностороннього правочину (заповіту) на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_4 із власної волі. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність його волевиявлення на вчинення цього правочину позивачем ОСОБА_5 не надано.

Судом також встановлено, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку складення, особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків, підписаний особисто заповідачем, зазначено місце складення заповіту, вказано дату й місце його посвідчення, він посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті.

Таким чином суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним як удаваного правочину.

-З цих підстав не підлягають до задоволення і позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я ОСОБА_4 та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 15 липня 2008 року серії ЯЕ № 444800, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0060 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради урочище «Сурдик`площею 1,42 га, виданого ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057);

ОСОБА_4 вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що вбачається з матеріалів спадкової справи та отримав у законний спосіб оскаржуване свідоцтво про право на спадщину на підставі якого і було видано державний акт.

Не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0057 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради урочище «Сурдик» площею 1,42 га, виданого ОСОБА_1 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки :03:005:0057), як таких, що вчинені на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року. ОСОБА_5 не довела своїх заявлених позовних вимог. Отже її права та інтереси оскаржуваним державним актом не порушені.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20).

На виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 25 березня 2020 року у цій справі судом встановлено, що після смерті ОСОБА_16 залишилося четверо спадкоємців за законом - дружина ОСОБА_10 , дві дочки від першого шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також дочка ОСОБА_5 .

Оскільки ОСОБА_5 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_16 була неповнолітньою, у неї виникло право на обов`язкову частку у спадщині, яка повинна була становити 1/8 спадкового майна, що вбачається із офіційних роз`яснень Міністерства юстиції, оскільки право на спадщину за законом мають не тільки вона, а і її мати, а також дві дочки спадкодавця від першого шлюбу.

На час відкриття спадщини обсяг спадкового майна, згідно з матеріалами спадкової справи № 209/206, складався із земельної ділянки площею 3,36 га для сільськогосподарського товарного виробництва, розташована в урочищі «Сурдик» на території Тячівської міської ради Закарпатської області, будинку АДРЕСА_1 , а також речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, худоби (два коні, корова тощо).

Згідно з відомостями, як містяться у спадковій справі товарно-грошова оцінка спадкової земельної ділянки на час оформлення спадщини склала 19 429,34 грн (із розрахунку 5 782,54 грн за 1 га згідно з довідкою відділу земельних ресурсів), вартість будинку, згідно з довідкою-розрахунку РПТІ 44 199,00 грн, вартість речей домашнього вжитку приблизно 5 000,00 грн, всього обсяг спадкового майна у вартісному виразі складав 68 628,34 грн.

Оскільки заповіт видано лише на частину спадкового майна 2,84 га земельної ділянки вартістю 16 422,42 грн, то неохопленим заповітом залишаються 0,52 га земельної ділянки вартістю 3 006,92 грн, будинок вартістю 44 199,00 грн, речі домашнього вжитку вартістю 5 000,00 грн, всього на суму 52 205,92 грн. Відтак вартість обов`язкової частки (1/8), що належить ОСОБА_5 складає 8 578,55 грн (68 628,34 / 8 = 8 578,55 грн), а при оформленні ОСОБА_5 половини спадщини за законом, вартість неохопленої заповітом частини спадкового майна складає 26 102,95 грн.

Оскільки доньки спадкодавця ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заяви про прийняття спадщини не подавали, будинок у цілому успадкувала ОСОБА_10 , а після її смерті право власності на нього перейшло до ОСОБА_5 . Прийнявши спадщину на будинок ОСОБА_10 прийняла спадщину і на земельну ділянку площею 0,52 га, хоча і не оформила його.

За таких обставин підстави вважати, що ОСОБА_5 , будучи неповнолітньою, заповітом, складеним спадкодавцем була позбавлена обов`язкової долі у спадщині відсутні.

Згідно зі статтею 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частин першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, вольова дія однієї сторони. На довіреність, як на цивільний правочин розповсюджуються загальні вимоги закону щодо правочинів.

Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя.

Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки лише для особи, яку він представляє.

Відповідно до частини першої статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність.

Частиною першою статті 241 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом не встановлено жодних наслідків щодо вчинення будь-яких дій зі сторони довіреної особи, які б стали підставою для визнання її нікчемною.

Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України передбачено, що представництво за довіреністю припиняється у разі, зокрема, смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Таким чином, представництво за оспорюваною довіреністю припинилося у день смерті ОСОБА_16 .

Разом з цим, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку від 25 грудня 2008 року серії ЯЕ № 459764, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0057 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тячівської міської ради урочище «Сурдик» площею 1,42 га, виданого ОСОБА_1 , як такого, що виданий на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2007 року, скасованого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті(стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті(частина перша статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).

Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини(частина третя статті 1235 ЦК України).

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (частина четверта статті 1236 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_16 заповів ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1,42 га, розташовану на території Тячівської міської ради Закарпатської області, яка належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Тячівською міською радою народних депутатів 25 червня 1999 року. Оспорюваний заповіт не відмінений та не скасований.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Після смерті ОСОБА_16 ОСОБА_1 у межах шестимісячного строку (15 березня 2006 року), про що свідчить досліджена в судовому засіданні заява останньої, звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, проте у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом їй відмовлено через відсутність у спадкоємця оригіналів правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_16 на спірне майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У матеріалах спадкової справи судом досліджена відмова нотаріуса про вчинення нотаріальної дії в зв`язку з відсутності правовстановлюючого документу на спадкове майно.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку у нотаріальному порядку, суд доходить висновку про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку.

Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 , оскільки вона у межах шестимісячного строку (15 березня 2006 року) звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Після відмови нотаріусом із-за відсутності правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_16 на спірне майно, вона у строки, передбачені Законом, звернулася до суду.

Таким чином, з огляду на викладене та у відповідності до вимог ст..256,261 ЦК України ОСОБА_1 не порушила строки звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, керуючись статтями 258, 259, 263 265ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на підставі заповіту від 16 травня 2005 року на земельну ділянку площею 1,42 га, що належала ОСОБА_16 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 655 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено 07.04.2022.

Головуючий суддя В.В. Чопик