ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1555/22 Справа № 212/9438/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року, яке постановлено суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 вересня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що у 1981 році сім`ї позивача, яка складалась з 4 осіб, було надане житлове приміщення, а саме: трьохкімнатна квартира номер АДРЕСА_1 .

Наймачем вищевказаної квартири була бабуся позивача, яка у 1989 році знялась з реєстраційного обліку в даній квартирі та наймачем стала мати позивача - ОСОБА_5 , яка вдруге вийшла заміж та у 2012 році зареєструвала у спірній квартирі, в якості членів сім`ї наймача житла - свого чоловіка ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 .

У липні 2016 року мати позивача - ОСОБА_5 , після припинення сімейно-шлюбних відносин з ОСОБА_2 , знялась з реєстраційного обліку у вказаному житловому приміщенні.

В червні 2018 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виїхали зі спірної квартири.

Вказує, що, на теперішній час крім позивача по справі, в вищевказаній квартирі в якості членів сім`ї наймача житла, зареєстровані відповідачі: колишній чоловік матері позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також його рідний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які не є родичами позивача. Місце проживання відповідачів позивачу невідоме.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 квартирою, в якій вони зареєстровані, за період їх відсутності, ні разу не поцікавились, не з`являлись та ніякої матеріальної допомоги по утриманню квартири не надавали та не надають.

З боку позивача ніяких перешкод в користуванні даним приміщенням відносно відповідачів здійснено не було, замки, ключі до замків вхідної двері позивач не змінював, не перешкоджав вільному доступу відповідачів до квартири.

Позивач вважає, що відповідачі не мають наміру користуватись квартирою в якій вони зареєстровані, проте, знятись з реєстраційного обліку в добровільному порядку не бажають. Позивач вимушений нести додаткові витрати, платити за відповідачів комунальні платежі, не може оформити субсидію по комунальним послугам, оскільки необхідно надати довідку про доходи відповідачів тощо.

Оскільки відповідачі, без поважних причин, не мешкають за постійним місцем реєстрації більше ніж 6 місяців, позивач був вимушений за захистом порушених прав звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку з вищевказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в особі відділу реєстрації місця проживання громадян, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими особами, що втратили право користування квартирою номер АДРЕСА_2 , що є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку в вищезазначеній квартирі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був при розгляді справи виходити з вимог статті 64 ЖК Української РСР, згідно якої, члени сім`ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Факт родинних відносин між позивачем та особою на яку видано ордер не підтверджено доказами, судом першої інстанції не встановлено між ким склались спірні правовідносини, проте суд дійшов висновку, що вони склались між членами сім`ї наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст. 71 ЖК Української РСР.

Вказує, що судом першої інстанції не встановлено коли позивач був вселений до квартири та за згодою якого квартиронаймача, чи укладала мати позивача договір найму житлового приміщення, у зв`язку зі смертю квартиронаймача, як член його сім`ї, чи видавався ордер на ім`я ОСОБА_5 , як квартиронаймача.

Зауважує, що позивач не проживає у спірній квартирі з 2019 року, що підтверджується відміткою у його закордонному паспорті та договору оренди спірної квартири. ОСОБА_2 надає виписки зі свого карткового рахунку на спростування інформації про оплату комунальних послуг ОСОБА_5 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, як необґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Троценко О.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Дербіна Д.О., які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 2012 року. Згідно свідоцтва, виданого Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 30 червня 2020 року (а.с.36).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної в місті ради, ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 17.07.2012 року по теперішній час, ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 06.12.2012 року по теперішній час (а.с.19,20).

Згідно витягу з фінансово-особового рахунку № НОМЕР_1 від 21.12.2020 року, квартиронаймачем квартири, яка складається з трьох кімнат, розташованої на 1 поверсі, 9 поверхового будинку, загальною площею 56,9 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 - є ОСОБА_5 . Зареєстровані на теперішній час три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.8).

Дана квартира є неприватизованою.

Відповідно актів, затверджених головою правлінням ОСББ «Десантна 12» Марендич Микола Іванович, ОСОБА_3 , не проживають в спірній квартирі з червня 2018 року по теперішній час, акт складено у присутності свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.10,48).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають в спірній квартирі з червня 2018 року без поважних причин, не користуються житловим приміщенням, доказів наявності підстав для збереження за ними права користування житловим приміщенням суду не надано, витрати на утримання житлового приміщення ними не сплачуються, квартира належить позивачу на правах, якими користується член сім`ї відповідального наймача. Крім того, відповідачі фактично перестали бути членами сім`ї наймача більше року тому. Посилався на частину першу ст.71 Житлового Кодексу Української РСР, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Виключення з цього правила містить частина третя цієї норми закону. Зазначив, що відповідачі не надали суду доказів наявності підстав обумовлених вказаною нормою, відтак у суду є підстави визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки, крім іншого, реєстрація відповідачів у зазначеній квартирі створює перешкоди позивачу в користуванні нею. Відповідачами не надано суду доказів, які б спростовували наведене вище твердження, тому суд вважав необхідним при винесенні рішення керуватися положеннями ст.71,72 ЖК України.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_3 не оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, а відповідач ОСОБА_2 не уповноважений діяти від його імені, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Покровської районної у місті про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Основні засади судочинства закріплені у статті 129 Конституції України. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом статтей 71 , 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз`яснено у п.п.10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням, з`ясуванню підлягають термін відсутності особи у житловому приміщенні та поважність причин такої відсутності.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано 30 червня 2020 року, з пояснень наданих у судовому засіданні між подружжям стосунки погіршились у 2018 році, відповідач ОСОБА_3 , зібравши свої речі, пішов жити до іншої жінки де і проживає на теперішній час.

Наведені вище обставини підтверджують доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 з червня 2018 року і по теперішній час не мешкає за місцем своєї реєстрації, тобто більше 6 місяців, оскільки він добровільно переїхав до іншого місця проживання, розірвав із ОСОБА_5 шлюб, яка зареєструвала його, в якості члена сім`ї наймача житла.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Крім того, матеріалами справи не встановлено, що з боку позивача відповідачу ОСОБА_2 чинились перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням не чинились.

З огляду на взазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення .

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: