Справа № 463/6501/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/3483/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з 1 липня 2021 року по 1 березня 2022 року (строком на 8 місяців).

Позовні вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2011 року перестала спільно проживати з відповідачем. 22 жовтня 2015 року рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з її матір`ю ОСОБА_1 по місцю проживання АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 бажає здійснити виїзд за кордон з матір`ю та братом ОСОБА_4 у Турецьку Республіку та Арабську Республіку Єгипет з метою оздоровлення, відпочинку, дозвілля та ознайомлення з новими культурами. Загальний термін перебування не буде перевищувати 14 календарних днів. Вказує, що є боржником по виконавчому провадженню 64347922, а тому на підставі пункту 12 Правил перетинання державного кордону громадянам України їй буде відмовлено в перетині державного кордону з дитиною ОСОБА_3 . Зазначає, що відповідач згоди на виїзд дитини за кордон не надає, що порушує права дитини на вільне пересування та відпочинок і дозвілля. Неодноразові звернення до відповідача для отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон успіхом не увінчались.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з 1 листопада 2021 року, але не раніше набранням рішенням законної сили, по 1 листопада 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції належним чином не з`ясував фактичних обставин справи щодо заявлених позивачкою вимог надання їй дозволу на виїзд за кордон зі спільною дитиною, не надав належної правової оцінки відсутності гарантій комфортного подорожування дитини та намірів матері повернути дитину в Україну, не перевірив чи відповідає надання дозволу та вивіз за кордон дитини її інтересам та чинному законодавству, проігнорував норми права, які підлягають до застосуванню у подібних правовідносинах з чим прийшов до хибних висновків.

Окрім того, зазначає, що 29.01.2021 року стягувач ОСОБА_2 звернувся за виконанням рішення Залізничного районного суду міста Львова від 20.02.2013 року у справі №1309/9120/12, яким матір ОСОБА_1 зобов`язано усунути перешкоди батькові у вихованні доньки та визначено його участь у вихованні та спілкуванні, згідно положень ст.ст. 141,155, 157 СК України.

12.03.2021 року з цих підстав, заступник начальника Сихівського відділу ДВС ЛМУЮ Рудницька М. О. винесла постанову про відкладення примусових дій у виконавчому провадженні 64347922, так як 15.09.2020 року о 09 год 30 хв. за участю дитини мало місце ДТП, що спричинило відкритий перелом чотирьох кісток правої гомілки, внаслідок якого дитина не відвідує школу впродовж навчального періоду з 2020 по 2021 роки, так як переносила (і переносить далі) ряд операцій по протезуванню кістки на металевий імплант, що створює біль при пересуванні та передачі дитини апелянту, що сторонами не заперечується.

Натомість, 08.06.2021 року мати звернулась до Личаківського районного суду міста Львова з вимогою про надання їй дозволу на виїзд за кордон (з дитиною) без пояснення фізичного стану дитини та болі при пересуванні дитини - з однієї сторони, а з другої - ігноруючи обов`язок вчинення дій у зазначеному примусовому виконавчому провадженні, виконання якого було відкладено із-за протезування кістки на металевий імплант та болі при пересуванні дитини, які є підставами загрози життю і здоров`ю дитини, що було предметом розмови 1, 2, 3 та 4 череня 2021 року між батьком та ОСОБА_4 та причиною відмови у наданні дозволу на виїзд за кордон дитині.

Окрім того, не погоджується з тим, що суд в оскаржуваному рішенні відмовив батьку у заяві про витребування доказів на забезпечення інтересів (життя і здоров`я) дитини, оскільки ним не надано жодного доказу, який би свідчив про можливість настання будь-яких негативних наслідків для дитини при її виїзді за межі України в супроводі матері, що не є процесуальним обов`язком батька, так як не він вивозить дитину за кордон і не може гарантувати забезпечення належного дотримання інтересів дитини під час подорожі.

Просить рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

25 січня 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що ненадання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з матір`ю позбавляє малолітню ОСОБА_3 можливості провести відпочинок та оздоровитися.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судовим розглядом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2011 року (а.с. 11).

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 з її матір`ю ОСОБА_1 по місцю її проживання в АДРЕСА_1 (а.с. 7-9).

Сторони не заперечують того, що дитина проживає з позивачкою у справі, а відповідач проживає окремо.

Позивачка має намір виїхати з дитиною за кордон, зокрема до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з метою оздоровлення, відпочинку, дозвілля та ознайомлення з новими культурами.

Сторонами також визнається факт, що позивач у справі є боржником у виконавчому провадженні 64347922 з приводу виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова в справі № 1309/9120/12. Вказаним рішенням суду визначено участь батька у вихованні дитини (https://reyestr.court.gov.ua/Review/29706644).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України , які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Встановивши, що відповідач не надає дозволу на виїзд своїй малолітній дитині за кордон в супроводі матері, фактично обмежує права дитини на відпочинок, використовує вказані обставини з метою забезпечити виконання рішення суду в іншій справі та фактично таким чином схиляє позивача до виконання рішення суду в іншій справі в якій остання є відповідачем і боржником у виконавчому провадженні, та враховуючи інтереси дитини, непозбавляючи малолітної ОСОБА_3 можливості провести відпочинок та оздоровитися, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю з метою відпочинку до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не зазначив конкретну адресу та не вказав період (разового дозволу) на тимчасовий виїзд дитини за кордон, спростовуються тим, що суд першої інстанції, надаючи дозвіл на тимчасовий виїзд, зазначив країну прямування та період, на який надається дозвіл на виїзд за кордон без супроводу батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що виїзд малолітньої дитини за кордон може спричинити загрозу життю або здоров`ю дитини, не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03 вересня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складенняповного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк