ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/318/22 Справа № 175/2363/21 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 травня 2001 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, від якого вони мають двох дітей, один з яких малолітній - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З листопада 2018 року він та відповідач проживають окремо, спільного господарства не ведуть та майже не спілкуються. Головною причиною розпаду сім`ї стало різне бачення відносин подружжя в сім`ї, відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги та постійні сварки. З листопада 2018 року діти проживають разом з ним та знаходяться на його повному забезпеченні. Суперечки між ним та відповідачем з приводу місця проживання дітей відсутні, а тому просив суд увалити рішення яким розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат (а.с.43-45).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не встановлено, що до кінця травня 2021 року вони з позивачем та дітьми проживали разом. Поведінка позивача змінилась з моменту смерті його матері. Він почав менше часу приділяти дітям, непослідовно поводитись з ними. Вважає, що їм необхідно надати шестимісячний строк на примирення. Наголошувала на тому, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Крім того, справа була розглянута у її відсутність. (а.с.53-57).

Позивач своїм правом передбаченим ст.360 ЦПК України не скористався.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про розірвання шлюбу.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та змінення рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з 25 травня 2001 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 282 (а.с.9).

Від шлюбу мають спільну малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10) та повнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя подружжя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства припинені, сторони спільно не проживають з листопада 2018 року .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що через взаємовідносини сторін, що склалися, враховуючи відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги між сторонами, припинення фактичних шлюбно - сімейних відносин та небажання позивача їх поновлення, збереження сім`ї стало неможливим. Шлюбні відносини між сторонами наразі припинені, спільне господарство вони разом не ведуть та проживають окремо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3,4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.10,11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Частиною 3 ст.105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя, на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.110 СК України право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16.

А тому доводи апеляційної скарги відповідача про надання строку для примирення колегією суддів відхиляються.

Відповідно до ст.112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило в інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Разом з тим, відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу, що шлюбні відносини між сторонами припинені, сторони проживають окремо та позивач не бажає їх відновлювати, та доводи апеляційної скарги цей факт не спростовують.

Доводи апеляційної скарги в частині недоведеності позивачем факту припинення спільного проживання саме у 2018 році, не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу, оскільки не факт тривалості не проживання однією сім`єю слугував підставою для задоволення позову. Крім того відповідач жодних доказів спільного проживання саме до моменту подачу позову не надала.

Відповідач була повідомлена про розгляд справи належним чином, надавала відзив, приймала участь у судовому засіданні 03 серпня 2021 року, а тому доводи апеляційної скарги в частині того, що розглянувши справу без її участі суд першої інстанції порушив її права відхиляються.

Інші доводи скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров