Справа № 143/1252/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Бойка А.В.

з участю секретаря Москаленко С.П.,

представника позивачки - адвоката Царківського О.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Погребище цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення, -

Встановив:

В провадженні Погребищенського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка являється власниками житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 . У вищевказаному будинку проживає без реєстрації колишній чоловік позивачки ОСОБА_1 , який в 1995 році вселився у вказаний житловий будинок як член сім`ї позивачки. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.02.2014 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач продовжив проживати у належному позивачці будинку та не зважаючи на неодноразові прохання позивачки покинути будинок, добровільно висилятися відмовляється. При цьому відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки та бійки, псує майно, у зв`язку з чим неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства.

Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.12.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Царківський О. Ю. позовні вимоги підтримав, просив усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 , оскільки останній не являється співвласником будинку та створює нестерпні умови проживання для позивачки.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Вказав, що має у власності житловий будинок в районі Вишгорода.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Беззаперечно встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106048509 (а. с. 9).

Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, зазначений вище житловий будинок складається з кухні, санвузла, двох житлових кімнат, передпокою та веранди (а. с. 10-12).

У вказаному будинку окрім позивачки проживає без реєстрації відповідач ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою старости Сніжнянського старостинського округу №55 від 11.08.2021 (а. с. 8). Відповідно до рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 20.02.2014 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 13), відповідач ОСОБА_1 є колишнім чоловіком позивачки, а тому він вселився у належний позивачці житловий будинок як член сім`ї.

Як вбачається з постанов Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.10.2020, 13.08.2020, 08.08.2016, 31.03.2016 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (а. с. 25-30), після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжив проживати у належному позивачці ОСОБА_2 будинку та вчиняти домашнє насильство відносно останньої, чим створює нестерпні умови для проживання позивачки та порушує її право на володіння майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки в судовому засіданні беззаперечно доведено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , у який ОСОБА_1 вселився як чоловік ОСОБА_2 , однак на даний час шлюб між ними розірваний; Враховуючи визнання позову відповідачем та те, що він має інше житло для проживання, з метою захисту майнових прав позивачки, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Прийняти визнання позову відповідачем ОСОБА_1 .

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 01.04.2022.

Суддя