Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 753/12661/19

провадження № 61-17926 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у складі судді Лужецької О. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконним та скасування акта державного виконавця, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності, скасування рішення державного реєстратора та обтяження.

Позовна заява мотивована тим, що 05 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_1 , як позичальник, отримав від ОСОБА_4 , як позикодавця, грошові кошти у позику у розмірі 338 800 грн, що еквівалентно 42 350 доларів США.

У цей самий день між ОСОБА_4 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як іпотекодавцями, було укладено договір іпотеки, за умовами якого вони, як іпотекодавці, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики передали іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2004 року.

01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за заявою ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис № 378 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 638 404 грн.

19 березня 2012 року державним виконавцем державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тертичною В. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 31729749 зі строком добровільного погашення боргу до 26 березня 2012 року. 12 квітня 2012 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту здійснено реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на майно 1636075 у вигляді арешту нерухомого майна.

23 травня 2013 року державним виконавцем видано акт № 336/22 про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого покупцем спірного нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , визнано іпотекодержателя ОСОБА_4 .

Про існування виконавчого напису приватного нотаріуса ОСОБА_1 довідався у 2012 році із постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 19 березня 2012 року № 31729749.

У зв`язку із тим, що вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом було здійснено із порушенням положень закону, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М., третя особа - відділ державної виконавчої служби управління юстиції у м. Києві, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі № 753/21348/13-ц заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, заборонено відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві вчиняти будь-які дії щодо проведення виконавчих дій у ВП № 31729749 у межах стягнення з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. від 01 березня 2012 року № 387 суми 638 404 грн шляхом звернення стягнення на спірну квартиру до вирішення спору у цій справі.

12 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. видано свідоцтво про придбання ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення приватного нотаріуса від 12 липня 2013 року індексний номер 3925353.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено, виконавчий напис, вчинений 01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим номером № 387, відповідно до якого звернуто стягнення у рахунок погашення позики у розмірі 638 404 грн на квартиру АДРЕСА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню.

31 січня 2019 року невідомі особи намагалися проникнути у спірну квартиру, вчиняли протиправні дії та погрожували їм, зазначали, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не є власниками квартири АДРЕСА_1 та, проживаючи у ній, порушують права ОСОБА_6 , як законного власника цього нерухомого майна. Таким чином, про порушення своїх прав щодо спірної квартири вони довідалися у січні 2019 року.

Отже, протиправними діями відповідачів, які були вчинені під час існування заборони на вчинення будь-яких дії щодо проведення виконавчих дій у ВП № 31729749 на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі № 753/21348/13-ц, було порушено права позивачів на спірне нерухоме майно, яке вибуло з власності поза їх волею.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд визнати незаконним та скасувати акт державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 22 травня 2013 року № 336/22; визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна від 12 липня 2013 року, видане на ім`я ОСОБА_4 ; витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь кожного з позивачів по 1/3 частці квартири АДРЕСА_1 ; визнати за кожним з позивачів право спільної часткової власності на 1/3 частку квартири по АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та скасувати реєстрацію обтяження від 12 липня 2013 року індексний номер 3925353; скасувати реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на майно 1636075 у вигляді арешту нерухомого майна, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту, виданої 19 березня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 задоволено,виконавчий напис, вчинений 01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим номером № 387, про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за договором позики у розмірі 638 404 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є обґрунтованими.

Проте безпідставними є посилання позивачів на те, що про порушення своїх прав вони дізналися лише у січні 2019 року, оскільки у 2013 році ОСОБА_1 звертався з позовною заявою до суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі № 753/21348/13-ц заборонено вчиняти будь-які дії щодо спірного майна, проте ще 23 травня 2013 року державним виконавцем було видано акт № 336/22 про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого покупцем квартири визнано ОСОБА_4 , тобто предмет іпотеки було реалізовано у межах виконавчого провадження до початку дії вказаної заборони, тобто до 10 червня 2013 року і ОСОБА_1 , знаючи про процедуру проведення виконавчого провадження, мав об`єктивну можливість поцікавитися результатами виконавчого провадження.

Ураховуючи викладене, позивачі звернулися до суду з пропуском без поважних причин строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_4 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що під час розгляду справи № 753/21348/13-ц Дарницьким районним судом м. Києва, в якій рішенням суду від 22 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. від 01 березня 2012 року за реєстровим номером № 387 про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що не підлягає виконанню, відбулось відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_4 , чим порушено права позивачів.

У 2013 році ОСОБА_1 звертався до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та самостійно визначив третіми особами: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , тобто останнім було відомо про існування спору щодо квартири АДРЕСА_1 . Отже, позивачі звернулися до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_4 , оскільки вони знали про існування відкритого виконавчого провадження, мали об`єктивну можливість поцікавитися результатами виконавчого провадження, чого ними зроблено не було. Позивачі мали можливість дізнатись про порушене право з моменту державної реєстрації переходу права власності на їх майно до ОСОБА_6 , тобто з 12 липня 2013 року. Крім того, позивачами також не вживалися заходи для виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справа № 753/21348/13-ц.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 753/12661/19 з Дарницького районного суду м. Києва.

У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві знав про існування ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі № 753/21348/13-ц про забезпечення позову шляхом заборони вчинення будь-яких дії щодо спірного майна, тому не мав права вчиняти дії щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, а на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц, яким визнано виконавчий напис приватного нотаріуса від 01 березня 2012 року таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 4 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» мав винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Отже, оскільки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц, яким позов ОСОБА_1 задоволено,визнано виконавчий напис приватного нотаріуса від 01 березня 2012 року таким, що не підлягає виконанню, то позивачі не могли передбачити, що право власності на спірну квартиру буде зареєстровано за ОСОБА_6 , в якій вони проживали.

31 січня 2019 року невідомі особи намагалися проникнути у спірну квартиру позивачів, вчиняли протиправні дії та погрожували їм, зазначали, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї не є власниками квартири АДРЕСА_1 та, проживаючи у ній, порушують права ОСОБА_6 , як законного власника цього нерухомого майна.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень довідався про те, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна від 12 липня 2013 року № 1939 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 .

Отже, посилання ОСОБА_4 і судів на пропуск позивачами строку позовної давності є безпідставними, оскільки вони об`єктивно не могли очікувати, що усупереч рішенню суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_6 протиправно набуде у власність спірну квартиру і через чотири роки почне вселятися до їхньої квартири. Про порушення своїх прав вони фактично довідались лише у січні 2019 року.

В автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні будь-які документи щодо реалізації майна з прилюдних торгів, які б знаходились у вільному доступі, тому посилання судів на те, що позивачі могли довідатися про порушення їх прав є припущенням.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_1 , як позичальник, отримав від ОСОБА_4 , як позикодавця, грошові кошти у позику у розмірі 338 800 грн, що еквівалентно 42 350 доларів США.

У цей самий день між ОСОБА_4 , як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як іпотекодавцями, було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики передали іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2004 року.

01 березня 2012 рокуприватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за заявою ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис № 378 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості у розмірі 638 404 грн.

19 березня 2012 року державним виконавцем державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві Тертичною В. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 31729749 зі строком добровільного погашення боргу до 26 березня 2012 року. 12 квітня 2012 року державним виконавцем складено акт опису та арешту майна боржника, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження з накладенням арешту здійснено реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на майно 1636075 у вигляді арешту нерухомого майна.

23 травня 2013 року державним виконавцем видано акт № 336/22 про реалізацію предмета іпотеки, відповідно до якого покупцем спірного нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , визнано іпотекодержателя ОСОБА_4 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року у справі № 753/21348/13-ц заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено, заборонено відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві вчиняти будь-які дії щодо проведення виконавчих дій у ВП № 31729749 у межах стягнення з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. від 01 березня 2012 року № 387 суми 638 404 грн шляхом звернення стягнення на спірну квартиру до вирішення спору у цій справі.

12 липня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. видано свідоцтво про придбання ОСОБА_4 нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення приватного нотаріуса від 12 липня 2013 року, індексний номер 3925353.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено, виконавчий напис, вчинений 01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. за реєстровим номером № 387, відповідно до якого звернуто стягнення у рахунок погашення позики у розмірі 638 404 грн на квартиру АДРЕСА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_4 було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 121-123, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суд, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є обґрунтованим, так як протиправними діями відповідачів порушено права позивачів на спірне нерухоме майно, оскільки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц позов ОСОБА_1 задоволено, визнано виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В. М. від 01 березня 2012 року за реєстровим номером № 387 про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що не підлягає виконанню, але відбулося відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_4 .

Проте суди відмовили у задоволенні позову через пропуск без поважних причин позовної давності. При цьому, апеляційний суд вважав, що доводи апеляційної скарги щодо поважності пропуску строку позовної давності є безпідставними (а.с. 228-237, т. 1).

Верховний Суд щодо застосування положень ЦК України про позовну давність зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина третя статті 253 ЦК України).

Отже, стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Проте апеляційний суд, у порушення вищевказаних вимог закону, вказуючи про пропуск позивачами строку позовної давності, не звернув уваги на те, що вони не заперечували факт обізнаності щодо існування виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, а посилалися лише на те, що вжили усіх залежних від них дій щодо оскарження зазначеного виконавчого напису нотаріуса, унаслідок чого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 вересня 2014 року у справі № 753/21348/13-ц позов ОСОБА_1 задоволено, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса від 01 березня 2012 року таким, що не підлягає виконанню.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152 цс 14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128 гс 19.

Як в апеляційній скарзі, так і в касаційній скарзі позивачі зазначали про те, що ними було вжито усіх залежних від них заходів для відновлення своїх порушених прав, а про їх порушення до 2019 року вони фактично не могли довідатися.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищезазначених положень закону належним чином не перевірив доводів позивачів про те, що вони не були стороною виконавчого провадження, об`єктивно не могли очікувати, що усупереч вищевказаному рішенню суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконання, відбудеться його виконання, а за ОСОБА_4 після постановлення ухвали суду про забезпечення позову (10 червня 2013 року) буде зареєстровано 12 липня 2013 року право власності на спірну квартиру, унаслідок чого порушено їх законні права на єдине житло, в якому вони проживали.

Крім того, позивачі посилалися на те, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні будь-які документи щодо реалізації спірного майна з прилюдних торгів, які б знаходились у вільному доступі й такі документи їм не направлялися.

Таким чином, посилання апеляційного суду на пропуск позивачами строку позовної давності є передчасним, а при новому розгляді справи суду слід дослідити, чи могли позивачі об`єктивно довідатися про порушення своїх прав. Також апеляційному суду слід перевірити доводи позивачів про те, що фактично вони дізналися про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 лише у січні 2019 року, після того як невідомі особи намагалися проникнути у належну їм квартиру. З`ясуванню підлягають обставини і того, чому ОСОБА_4 лише через чотири роки стала виселяти позивачів зі спірної квартири, щодо якої судовим рішення виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки вже було визнано таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції

у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.

Отже, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець