Справа № 944/20/22
Провадження №2/944/615/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Матвіїва І.М.

з участю секретаря судового засідання Мельник Є.Є.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Тимощука О.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що 27.12.2019 позивач на особистому прийомі заступника голови Львівської ОДА ознайомився із текстом «Звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК ЗОШ II ст.-ліцей від 13.09.2019 №ЗВГ- 50-КО-3983/19», яке було скеровано на ім`я Голови Львівської ОДА та передане на вивчення та перевірку у Департамент освіти та науки ОДА. Ознайомившись з текстом звернення та переліком осіб, які підписали вищевказане звернення, серед яких є також і відповідач ОСОБА_3 , позивач дізнався, що він є "прихильником ставлення до методів Гітлера та Сталіна ", а відтак його звинувачують у пропаганді нацизму і більшовизму. Водночас, прозивач зазначає, що він ніколи не перебував в Комуністичній партії, не брав участі у будь-яких громадських організаціях чи рухах правого, ультраправого та лівого спрямування. Вважає, що його умисно хочуть зробити пропагандистом одночасно і ультраправих і ультралівих поглядів, що є образливим для нього. Також позивач зазначає, що впродовж тривалого часу він був очільником даного навчального закладу. У своїй багаторічній діяльності сповідує демократичний стиль управління, заснований на дотриманні законності та встановлених правилах внутрішнього трудового розпорядку. Фраза «Жменька холуїв і підлабузників», про яких йдеться в цьому зверненні, це 2/3 учасників зборів трудового колективу, вищого органу громадського самоврядування, які, в тому числі, висловили довіру йому, як керівнику закладу.

Крім цього, у зверненні зазначено, що «під тиском директора ОСОБА_1 звільнилось багато вчителів», через те, що «несила більше терпіти злісне порушення ОСОБА_1 елементарних етичних правил і норм поведінки, для якого, крики, погрози та приниження стали звичним в його арсеналі. З НВК в школи переводилися кращі учні, інколи за пів року до випускного».

Позивач зазначає, що під час перебування на займаній посаді він діяв виключно в межах повноважень наданих керівнику навчального закладу Законом України «Про освіту», та виконував організаційно - розпорядчі функції, в рамках і в порядку повноважень визначених нормативно правовими актами, що регулюють правовідносини в сфері загальної середньої освіти.

Позивач вважає, зазначені судження некоректними, оскільки, він не претендує на те, щоб всім сподобатись і вгодити та сповідує принцип «Закон суворий але він закон» і «Перед законом всі рівні».

На час подачі позову в суд, жодного вироку суду, який вступив у законну силу не має. Його стиль поведінки не виходить за межі пристойності та його освітнього рівня, на диспансерному обліку у психіатра він не перебуває. Думка авторів звернення: «Характер і стиль поведінки ОСОБА_1 примушує сумніватися у його цілковитому психічному здоров`ї», на переконання позивача є образливою, а публічні поширення слухів про його психічне здоров`я є болючим.

Як зазначає позивач, автори звернення хочуть переконати Львівську ОДА, що він психічно не здорова людина з обмеженою психіатричною дієздатністю і правоздатністю, та повісити на нього ярлик психопата чи хворого на параноїдальний психоз.

Водночас, протягом 34 років, працюючи в сфері освіти, як вказує позивач, він перебував на посаді директора школи, ліцею, керівника відділу освіти, навчав дітей біології та паралельно займався науковою роботою. Являється автором і співавтором 26 наукових статей в галузі теорії інвестицій і інновацій та консалтингу, захистив дисертаційну роботу, є доктором філософії з економіки (кандидат економічних наук), має вищу кваліфікаційну категорію як вчитель біології та екології, педагогічне звання «вчитель-методист», нагороджений міжнародною премією з фонду ОСОБА_7 , як вчитель біології.

Особливим цинізмом і наклепом позивач вважає також твердження авторів, проте, що він «регулярно на уроках розповідав дітям про методи вживання наркотичних речовин з мінімальними подальшими наслідками».

Наклепницькі та провокативні викладені в зверненні тези, критично вплинули на стан його здоров`я та спричинили психоемоційний шок, внаслідок цього, він змушений був звернутися за медичною допомогою у Львівський обласний ендокринологічний центр, оскільки, впродовж 12 років хворіє на цукровий діабет. Протягом трьох місяців він перебував на лікуванні в різних медичних та реабілітаційних установах, в результаті чого йому була встановлена третя група, а в подальшому друга група інвалідності.

05.02.2021 року під тиском і шантажем начальника відділу освіти Яворівської РДА ОСОБА_8 позивач звільнився з посади директора Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ступеня-ліцей, причиною звільнення, були викладені у звернененні голослівні обвинувачення групи педпрацівників, в тому числі і відповідача, відносно нього.

Безпідставні звинувачення зазначені у зверненні, позбавили його засобів для існування. У нього погіршилися стосунки з оточуючими, оскільки, в соціальних мережах активно обговорювали його зміст, а 11.02.2020 на загальних зборах трудового колективу таке було зачитано і більшістю членів трудового колективу піддано осуду.

Вказане звернення позивач вважає таким, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію людини та громадянина України. Просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачку ОСОБА_3 публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, на загальних зборах працівників Новояворівського НВК ЗОШ II ступеня - ліцей з відповідною відеофіксацією такої процесуальної дії та розміщенням відео в одній із соціальних мереж.

Також позивач просить стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на його користь 50 000 грн моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, спричинили його звільнення з роботи, заподіяли істотну шкоду його здоров`ю, що в подальшому спричинили встановлення статусу особи з інвалідністю.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 27.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

21.02.2022 до суду від представника відповідача адвоката Тимощука О.І.надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що ОСОБА_3 не являється автором звернення, адресованого на ім`я Голови Львівської обласної державної адміністрації, позивач жодного доказу проте, що ОСОБА_3 являється автором даного звернення не надав. Позовна заява є надуманою та не обґрунтованою. Позивач намагається принизити ОСОБА_3 та дискредитувати її як педагога, яка не погоджувалася з його діями в той період коли він перебував на посаді директора навчального закладу та висловлювала незгоду з його рішеннями, які суперечили вимогам Закону.

На протиправні дії позивача реагували не тільки ОСОБА_3 , але й інші працівники НВК «ЗОШ ІІ ст.-ліцей».

Його довірительці як і багатьом людям відомо, що позивача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.171 КК України та обрано йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, який набрав законної сили. Дані обставини неодноразово висвітлювалися в інтернеті.

В позовній заяві позивач вдається лише до припущень, оскільки жодного належного та допустимого факту не наводить, не надає належні та допустимі докази, а лише зазначає, як слід розуміти ті чи інші тези, що зазначенні у зверненні до голови Львівської облдержадміністрації п. ОСОБА_9. З долучених до матеріалів позову додатків не вбачається підтвердження авторства даного звернення відповідачкою ОСОБА_3 .

Позивач покликається на те, що 11 лютого 2020 року на загальних зборах трудового колективу було зачитано дане звернення, яке фактично поширило недостовірну інформацію відносно нього, яка була засуджена більшістю трудового колективу, однак, позивач упускає той факт, що саме він і розповсюдив інформацію, яка викладена у зверненні, що було адресовано голові Львівської облдержадміністрації п.ОСОБА_9.

Позивач зазначає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 50 000 грн, однак жодного належного доказу теж не подано, а тільки друкований текст позовної заяви.

Крім цього, представник відповідачки зазначає, що звільнення позивача із займаної посади директора НВК «ЗОШ ІІ ст.-ліцей» відбулося за його ж згодою та заявою.

Що стосується позовної вимоги про публічне вибачення, така, на думку представника відповідачки, не підлягає до задоволення, оскільки зобов`язання вибачитись як спосіб судового захисту гідності, честі, ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачений у ст.16, 277 ЦК України. Жодного підтвердження авторства та підпису звернення ОСОБА_3 позивачем не надано.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій, наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо.

Представник відповідачки вважає, що інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської облдержадміністрації п. ОСОБА_9. не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів.

Що стосується покликання позивача, що внаслідок звернення, яке нібито підписала ОСОБА_3 , позивач отримав інвалідність, то як вбачається із самої позовної заяви позивач протягом останніх 12 років хворіє на цукровий діабет.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оскільки, позивачем не доведено обставини, що викладенні в позовній заяві та не надано доказів підтвердження авторства ОСОБА_3 у зверненні до голови Львівської облдержадміністрації п. ОСОБА_9., а відтак і не може бути позивачу спричинена її діями моральна шкода, оскільки такі вимоги мають похідний характер. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю за безпідставністю.

Суд, заслухавши думку позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

28.12.2019 позивач звернувся в Департамент освіти і науки Львівської ОДА із зверненням, яке зареєстровано за № 02-12/98, в якому просив надати копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей» від 13.09.2019 № ЗВГ - 50 - КО - 3983/19, яке було скеровано в Департамент освіти і науки Львівської ОДА для вивчення та проведення перевірки.

З відповіді наданої на запит директора Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей» ОСОБА_1, Департаментом освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 09.01.2020 року №07-10/33, т.в.о директора ОСОБА_10, слідує, що його звернення розглянуто. Крім цього, повідомлено позивача про те, що звернення від педадогічного колективу Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей», батьків чи окремих осіб від 19.09.2019 на ім`я голови Львівської обласної адміністрації чи структурних підрозділів до департаменту освіти і науки не надходило. Однак, скерував на адресу позивача копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ст.ліцей» від 13.09.2019 №ЗВГ-50-КО-3983/19.

Крім цього, додатково проінформував позивача проте, що відповідно до статті 10 Закону України «Про звернення громадян» не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та інше інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Не допускається з`ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи. Згідно з частиною другою статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28).

Відповідно до вимог статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом із тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною першою статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Крім того, статтею 297 ЦК України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтею 94 ЦК України передбачено право юридичної особи недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Беручи до уваги положення пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 цієї Постанови ПВСУ).

В силу вимог пункту 19 цієї Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України» (заява №61561/08 рішення від 02.06.2016 року), що основоположні принципи з питання, чи є втручання у свободу вираження поглядів «необхідним у демократичному суспільстві», є добре узагальнені у практиці Суду та нещодавно були узагальнені таким чином (див. рішення у справі ««Delfi AS» проти Естонії» (Delfi AS v. Estonia) [ВП], заява № 64569/09, п. 131, від 16 червня 2015 року, з подальшими посиланнями). Свобода вираження поглядів становить одну з найважливіших основ демократичного суспільства й одну з основних умов для його прогресу та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона може бути застосована не тільки до «інформації» або «ідей», які сприймаються зі схваленням або розцінюються як не образливі чи незначні, але і до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без яких немає «демократичного суспільства». Як зазначено у статті 10 Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ...проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо... У світлі обмеженого обсягу обґрунтування національних судів та зважаючи на обмеженість дискреційних повноважень держави у цій сфері, Суд постановляє, що втручання не ґрунтувалося на «достатніх» підставах, та доходить висновку, що необхідність втручання у здійснення підприємством-заявником свого права на свободу вираження поглядів доведена не була.

У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 1-4 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом.

Покликання позивача на те, що 27 грудня 2019 року він на особистому прийомі в заступника голови Львівської ОДА ОСОБА_11, ознайомився з текстом вищевказаного звернення, одним з авторів, якого являється відповідач ОСОБА_3 , не підтверджені жодними доказами та не встановлені під час судового розгляду справи. До матеріалів справи позивачем не додано жодних доказів в підтвердження авторства та підпису ОСОБА_3 на даному зверненні, а остання даний факт заперечує.

Окрім того, на думку суду, інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської облдержадміністрації п.ОСОБА_9 не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів.

Суд зазначає, що не може бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи висловлюванням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні ст.10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх недоведеністю.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного.

В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачкою неправдива інформація призвела до вкрай негативних наслідків, напруженої психологічної атмосфери та хвилювань, до змін в організації життя при спілкуванні з оточуючими, до необхідності додаткових пояснень.

Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

З огляду на те, що позивачем не доведено факту, що відповідачка є автором, або ж особою, яка поширила оспорювану інформацію, у зв`язку з чим судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити.

Частиною 2 статті 141 ЦК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до положень ч. 1 - 3 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч.5, ч.6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч.6 ст.137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони.

Позивачем жодних клопотань про неспівмірність витрат на правничу допомогу не подавалось.

Разом з тим, враховуючи приписи ч.8 ст.141 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Судом встановлено, що на підставі договору про надання адвокатських послуг від 08 лютого 2022 року з додатком № 1 до вказаного договору адвокат Тимощук О.І. надав ОСОБА_3 правову допомогу, вартість якої становить 10000 грн. Сторони договору погодили, що зазначені послуги оплачуються згідно умов договору.

За таких обставин, суд вважає обгрунтованим стягнути з позивача на користь відповідачки 10000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Як вбачається із копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 28.07.2021 року позивач є особою з інвалідністю 2 гр загального захворювання.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, тому судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 13, 76-82, 89, 141, 246, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_3 , зареєтрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повне рішення складено 29 березня 2022 року.

Суддя І.М.Матвіїв