Ухвала

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 373/1396/20

провадження № 61-2008ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в справі за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її витребування і за зустрічним позовом ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Приватно-орендної агрофірми «Україна» про скасування державної реєстрації договору оренди землі та визнання права користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Приватно-орендна агрофірма «Україна» (далі - ПОА «Україна») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її витребування, в якому просила: визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 25 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; витребувати з незаконного володіння та користування ФОП ОСОБА_2 на свою користь земельну ділянку загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер :05:007:0074, розташовану на території Великокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Позов ПОА «Україна» мотивовано тим, що між ним та ОСОБА_3 , спадкоємцем якої є ОСОБА_1 , 14 грудня 2012 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,8985 га, кадастровий номер :05:007:0074, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років до 14 грудня 2022 року. Оскільки до ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_3 перейшли права і обов`язки попереднього орендодавця за зазначеним договором оренди землі, вона не мала права передавати спірну земельну ділянку в оренду ФОП ОСОБА_2 на підставі договору від 25 вересня 2019 року.

ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ПОА «Україна» про скасування державної реєстрації договору оренди землі та визнання права користування земельною ділянкою, в якому просили: усунути ОСОБА_1 перешкоди в розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер :05:007:0074, та скасувати державну реєстрацію договору оренди вказаної земельної ділянки від 14 грудня 2012 року, реєстраційний номер 07056; визнати право користування (оренди) згаданою земельною ділянкою за ФОП ОСОБА_2 згідно з договором оренди земельної ділянки від 27 вересня 2019 року, номер запису 33491741.

Позов ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 мотивовано тим, що первинний власник спірної земельної ділянки ОСОБА_3 не підписувала договору оренди землі від 14 грудня 2012 року з ПОА «Україна», не отримувала орендної плати за неї, а підписи в договорі та відомостях про отримання орендної плати були виконані іншою особою від імені ОСОБА_3 . Крім того, при реєстрації права оренди землі за ПОА «Україна» порушено встановлений законом порядок вчинення реєстраційних дій, що є підставою для скасування відповідного запису.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року зустрічний позов задоволено частково. Усунено перешкоди ОСОБА_1 в розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер :05:007:0074, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Великокаратульської сільської ради, шляхом скасування державної реєстрації договору оренди вказаної земельної ділянки від 14 грудня 2012 року, зареєстрованого в управлінні Державного комітету земельних ресурсів у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області 29 грудня 2012 року за № 07056. Визнано право користування (оренди) земельною ділянкою загальною площею 2,8985 га, кадастровий номер :05:007:0074, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Великокаратульської сільської ради, за ФОП ОСОБА_2 згідно з договором оренди земельної ділянки від 27 вересня 2019 року, номер запису про реєстрацію речового права 33491741. В задоволенні первісного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договір оренди земельної ділянки від 29 грудня 2012 року було зареєстровано всупереч приписам законодавства, так як він містив виправлення, що викривляли відомості про істотні умови цього договору, визначені законом. Тому такий договір не підлягав державній реєстрації. Управлінням Державного комітету земельних ресурсів у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області фактично було зареєстровано неукладений договір. Отже, такою реєстрацією неукладеного між сторонами договору оренди землі порушено права та законні інтереси власника землі - ОСОБА_1 на розпорядження своєю власністю. Оскільки ПОА «Україна» не набула права оренди на спірну земельну ділянку, то її права оспорюваним договором оренди цієї земельної ділянки, укладеним 25 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , не порушено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року (повний текст якої складено 30 грудня 2021 року) апеляційну скаргу ПОА «Україна» задоволено частково. Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Первісний позов задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 25 вересня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Провадження у справі за позовною вимогою ПОА «Україна» до ФОП ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки закрито та повідомлено ПОА «Україна» що розгляд цієї справи в частині вказаної позовної вимоги віднесено до юрисдикції господарського суду. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при укладенні договору оренди землі від 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 як орендодавцем та ПОА «Україна» як орендарем, було дотримано вимоги чинного законодавства щодо всіх його істотних умов, а тому відсутні підстави вважати його неукладеним, нікчемним або недійсним. Доводи позивачів за зустрічним позовом про те, що на державну реєстрацію надавався зовсім інший договір оренди, який не підписувався та не укладався ОСОБА_3 , не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовані встановленими судом обставинами. Оскільки договір оренди землі від 14 грудня 2012 року є чинним, а строк його дії становить 10 років, то ОСОБА_1 , яка набула право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , не мала правових підстав для передачі цієї земельної ділянки в оренду ФОП ОСОБА_2 . Разом з тим позовна вимога ПОА «Україна» до ФОП ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки не є нерозривно пов`язаною з іншими вимогами в цій справі, не є похідною від інших вимог, тому за суб`єктним складом спірних правовідносин така вимога повинна розглядатися в порядку господарського судочинства.

01 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 - адвоката Панченко Т. А. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір оренди земельної ділянки від 14 грудня 2012 року, укладений між ПОА «Україна» і ОСОБА_3 , зареєстрований в управлінні Державного комітету земельних ресурсів у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, містив настільки грубі виправлення, що не підлягав державній реєстрації. В наданому ПОА «Україна» оригіналі примірника договору оренди земельної ділянки від 14 грудня 2012 року зазначено пайовий номер земельної ділянки № НОМЕР_1 , тоді як ОСОБА_3 належали земельні ділянки за №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3. Також в оригіналі вказаного договору наявні виправлення ідентифікаційних даних земельної ділянки, тому наявні правові підстави для визнання його недійсним. Крім цього, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що згаданий договір виконувався сторонами, оскільки відсутні докази отримання ОСОБА_3 орендної плати за договором, а її підписи у відомостях про отримання орендної плати виконані іншою особою. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17 викладено такий висновок: встановивши, що державний реєстратор прийняв заяву про реєстрацію договору оренди цієї самої земельної ділянки та здійснив державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за іншим орендарем, тобто вчинив це під час дії іншого договору оренди землі, суди зробили правильний висновок, що такими діями державний реєстратор порушив вимоги закону. Також порушено право позивача, оскільки перед проведенням реєстрації державний реєстратор не встановив відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами, а саме правом позивача на підставі укладеного та зареєстрованого договору оренди користуватися спірною земельною ділянкою. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно керувався тим, що невикористання належним чином наданих державному реєстратору повноважень, зокрема щодо направлення запиту до органів Держземагентства про отримання правовстановлюючого документа (договору оренди земельної ділянки), нез`ясування певних обставин призвело до прийняття помилкових рішень, якими порушено права орендаря за укладеним раніше та чинним договором оренди. Отже, Велика Палата Верховного Суду дотримується висновку про те, що невикористання належним чином наданих державному реєстратору повноважень призводить до прийняття помилкових рішень, якими порушується право. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 зазначено, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди землі порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження земельною ділянкою. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. Разом з цим Верховний Суд не робив висновків про те, що невиконання державним реєстратором своїх інших обов`язків, зокрема щодо належної перевірки документів на предмет наявності виправлень, також має наслідком незаконність державної реєстрації. Крім цього, висновки апеляційного суду в частині визначення юрисдикції спору як господарського суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 823/1498/17.

Формальне посилання заявника на те, що відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, без зазначення конкретної норми права, щодо питання застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, та без наведення переконливих аргументів на підтвердження цих обставин не може бути підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Враховуючи призначення Верховного Суду, який є судом права, та з огляду на зміст пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України метою відкриття касаційного провадження на підставі наведеної процесуальної норми є формування судової практики щодо застосування конкретної норми права, а не надання оцінки правильності застосування норм права у спірних правовідносинах.

Отже, касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,8985 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :05:007:0074, розташованої на території Великоратульської сільської ради, право власності на яку набуто нею в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2019 року. Спадкодавцю земля належала на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 005955, виданого Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією. Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2019 року № 160144893 та від 27 квітня 2020 року № 207613127 право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку зареєстровано 19 березня 2019 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 233.

14 грудня 2012 року між ПОА «Україна» (орендар) та ОСОБА_3 (орендодавець) було укладено договір оренди землі, згідно з пунктом 1 якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах Великокаратульської сільської ради за межами населеного пункту Переяслав-Хмельницького району Київської області, яка належить орендодавцеві на підставі державного акта серії КВ № 075995, кадастровий номер :05:007:0074. Пунктом 2 вказаного договору визначено що в оренду передається земельна ділянка за № НОМЕР_1 загальною площею 2,8985 га. Договір зареєстрований в управлінні Державного комітету земельних ресурсів у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року за № 07056.

Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 14 грудня 2012 року ОСОБА_3 (орендодавець) передала, а ПОА «Україна» (орендар) прийняла у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для вирощування с/г культур загальною площею 2,8985 га.

З витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки від 20 грудня 2012 року № 05-10/1782 вбачається, що її вартість становила 48 188 грн.

Згідно з відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 15 грудня 2020 року № 29-10-0.221-16066/2-20 в книгах записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею під порядковим номером 7056 зареєстровано договір оренди земельної ділянки 29 грудня 2012 року за № 07056, укладений між ОСОБА_3 та ПОА «Україна», предметом якого є земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0074 площею 2,8685 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, договір укладено на 10 років. Станом на 01 січня 2013 року записи щодо реєстрації договорів оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :05:004:0087 відсутні.

Аналогічна інформація зазначена в листі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 квітня 2021 року № 29-10-0.222-3950/2-21 та в доданих до нього копіях з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю і на право постійного користування землею, договорів оренди землі, у бланку заяви ОСОБА_3 про реєстрацію договору оренди землі.

Таким чином, державна реєстрація договору оренди землі від 14 грудня 2012 року підтверджена головним управлінням Держгеокадастру у Київській області листом від 15 грудня 2020 року за вих. № 29-10-0.221-16066/2-20 з наданою копією витягу з книги реєстрації записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що договір оренди землі від 14 грудня 2012 року виконувався протягом тривалого часу, що підтверджено відомостями про видачу орендної плати пайовикам агрофірми та податковими розрахунками сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку форми № 1 ДФ за 2013-2015 роки.

25 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки. Предметом вказаного договору є, зокрема земельна ділянка площею 2,8985 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :05:007:0074, розташована на території Великокаратульської сільської ради, яка складається з ділянок №№ НОМЕР_2, НОМЕР_3, що підтверджується копією зазначеного договору.

Договір оренди землі від 25 вересня 2019 року (речове право користування) зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 вересня 2019 року, реєстраційний номер запису про речове право 33491741.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи первісний позов в частині визнання оспорюваного договору оренди земельної ділянки від 25 вересня 2019 року недійсним, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що вказаний договір укладено до закінчення дії попереднього договору оренди землі.

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, та призводить до порушення права позивача (ПОА «Україна») як орендаря.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 587/2331/16-ц (провадження № 14-411цс19), від 09 жовтня 2019 року в справі № 387/1095/17 (провадження № 14-414цс19), від 20 листопада 2019 року в справі № 669/930/16-ц (провадження № 14-486цс19), від 15 січня 2020 року в справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19).

Висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 193/11/17, на яку послалася адвокат Панченко Т. А., в якій зазначено: встановивши, що державний реєстратор прийняв заяву про реєстрацію договору оренди цієї самої земельної ділянки та здійснив державну реєстрацію права оренди на земельну ділянку за іншим орендарем, тобто вчинив це під час дії іншого договору оренди землі, суди зробили правильний висновок, що такими діями державний реєстратор порушив вимоги закону. Також порушено право позивача, оскільки перед проведенням реєстрації державний реєстратор не встановив відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами, а саме правом позивача на підставі укладеного та зареєстрованого договору оренди користуватися спірною земельною ділянкою. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно керувався тим, що невикористання належним чином наданих державному реєстратору повноважень, зокрема щодо направлення запиту до органів Держземагентства про отримання правовстановлюючого документа (договору оренди земельної ділянки), нез`ясування певних обставин призвело до прийняття помилкових рішень, якими порушено права орендаря за укладеним раніше та чинним договором оренди.

За змістом вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду незаконними є дії державного реєстратора, який, не перевіривши наявності зареєстрованого права оренди земельної ділянки, здійснив державну реєстрацію права оренди на цю земельну ділянку за іншим орендарем,тобто вчинив це під час дії попередньо укладеного договору оренди землі.

Отже, висновки апеляційного суду про задоволення позовної вимоги про визнання недійним договору оренди землі, укладеного під час дії іншого договору оренди, узгоджуються з вищенаведеними висновками Верховного Суду.

Посилання в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 598/538/19 про те, що реєстрація неукладеного між сторонами договору оренди землі порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження земельною ділянкою. При цьому обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права, не заслуговує на увагу, оскільки в цій справі апеляційним судом не встановлено факту державної реєстрації неукладеного договору оренди землі. Навпаки, в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду зазначено, що при укладенні договору оренди землі від 14 грудня 2012 року між ОСОБА_3 як орендодавцем та ПОА «Україна» як орендарем було дотримано вимоги чинного законодавства щодо всіх його істотних умов, а тому відсутні підстави вважати його неукладеним, нікчемним або недійсним. Тобто у справі № 598/538/19 встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених апеляційним судом в цій справі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в цій справі в частині позовної вимоги ПОА «Україна» до ФОП ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказана вимога не є похідною від вимоги про визнання недійним договору оренди землі, а тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий аналіз положень статті 387 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.

Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний).

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2021 року у справі № 924/454/20.

Тобто вимога про витребування майна є самостійною вимогою, спрямованою на захист прав власника майна, та не є похідною від вимоги про визнання договору недійним.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Земельні та пов`язані із земельними правовідносинами майнові спори, зокрема про оренду землі, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами.

Такі правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 461/980/16-а (провадження № 11-248апп18), від 14 листопада 2018 року у справі № 127/2709/16-ц (провадження № 14-352цс18), у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 304/1363/18-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 559/1785/18-ц, від 16 червня 2021 року у справі № 310/1436/17.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 823/1498/17 на обґрунтування помилковості висновків апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги ПОА «Україна» до ФОП ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки є неспроможним, оскільки у вказаній справі не було заявлено вимог про визнання недійсним договору оренди та витребування земельної ділянки. Предметом позову у справі № 823/1498/17 було визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, згідно з яким зареєстровано право оренди земельної ділянки. У згаданій справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що спірні правовідносини пов`язані з цивільно-правовою угодою (договором оренди землі) та захистом порушених прав позивача, тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу місцевого самоврядування, а є способом захисту її приватних інтересів, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами цивільного права. Крім цього, позов у справі № 823/1498/17 було пред`явлено фізичною особою. Враховуючи наведене, посилання в касаційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 823/1498/17 є нерелевантним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та оцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами компетенції суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 - адвоката Панченко Т. А. про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Панченко Тетяни Анатоліївни на постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року в справі за позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її витребування і за зустрічним позовом ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Приватно-орендної агрофірми «Україна» про скасування державної реєстрації договору оренди землі та визнання права користування земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко