ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 706/904/21
Провадження № 22-ц/821/467/22
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Сіренка Ю. В., Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі головуючого-судді Орендарчука Ю. П., повний текст рішення складено 04 січня 2022 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між відповідачем та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 93008, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 182634,0 грн з розрахунку 14,8 % річних на строк з 22.07.2011 по 22.07.2016.

Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконав, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання не виконані, у зв`язку з чим, станом на 06.04.2015 за відповідачем утворилась заборгованість у сумі: 121264,3 грн, з яких: тіло кредиту - 108225,00 грн, відсотки - 13039,3 грн.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 03.08.2015 у справі № 706/780/15-ц, реєстр. № 48360946 з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 121264,3 грн.

Право вимоги по кредитному договору неодноразово передавалось. Відповідно до договору від 03.06.2021 № 14339264 про відступлення прав вимоги за кредитним договором ТОВ «ФК «Централ Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором № 93008.

Фактично зобов`язання за кредитним договором відповідачем виконано у 2021 році:

27.04.2021 шляхом передачі майна стягувану в рахунок погашення боргу на суму 45416,0 грн.

27.08.2021 на рахунок стягувача від приватного виконавця Плесюка О. С. надійшли грошові кошти в сумі 75848,30 грн.

Тобто, заборгованість за кредитним договором, яка була визнана рішенням суду від 03.08.2015 у справі № 706/780/15-ц, була погашена відповідачем лише 27.08.2021.

Позивач, посилаючись на положення ч. 1 ст. 546, ч. 1, 3 ст. 549, ст. 625 ЦК України, а також положення кредитного договору № 93008, вказував, що за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню як згідно з умовами кредитного договору, так і згідно з ст. 625 ЦК України.

Зазначав, що п. 5.2 кредитного договору визначено, що у разі прострочення позичальником строків сплати чергового платежу, визначеного в п. 2.5 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п. 1.1. 6.4 цього Договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Вважає, що у зв`язку з порушенням строків оплати, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню за період з 01.09.2020 по 27.08.2021 в сумі 191178,30 грн.

Крім того, за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язаний сплатити позивачу індекс інфляції в розмірі 24981,38 грн за період з вересня 2018 року по липень 2021 року та проценти річні в сумі 10418,51 грн за період з 01.09.2018 року по 27.08.2021 року.

Тому, просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Централ Фінанс» 226578,19 грн (з них 191178,3 грн - пені, 24981,38 грн - інфляційних нарахувань, 10418,51 грн - процентів річних згідно ст. 625 ЦК України), а також судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак, позивачем суду не надано доказів, що 11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2018/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту № 93008. Даний договір суду не наданий.

Ухвала Христинівського районного суду Черкаської області від 06.08.2021 року у справі № 706/780/15-ц, свідчить про те, що позивача ТОВ «ФК «Централ Фінанс», було замінено лише у виконавчому провадженні № 56760163, а не набуттям право вимоги за Договором кредиту № 93008.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Вважаючи незаконним та необґрунтованим рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року, ТОВ «ФК «Централ Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про відмову в задоволенні позову базується на тому, що позивач не надав договору відступлення права вимоги за кредитним договором. Такі висновки суду першої інстанції, на думку позивача, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки у матеріалах справи наявні судові рішення, які свідчать про заміну стягувача у виконавчому провадженні із первісного на ТОВ «ФК «Ценрал Фінанс». Зазначені рішення набрали законної сили і в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України не потребують повторного доказування. До того ж на вказане посилався і суд першої інстанції та в супереч ч. 4 ст. 82 ЦПК України не визнав зазначений факт.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не надсилав.

Фактичні обставини справи

22.07.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 93008, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 182634,0 грн з розрахунку 14,8 % річних на строк з 22.07.2011 по 22.07.2016.

02.12.2013 між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Астра Банк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Астра Банк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Астра Банк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «Астра Банк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 03.08.2015 у справі № 706/780/15-ц, реєстр. № 48360946 встановлено, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконав, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов`язання не були виконані, у зв`язку з чим, станом на 06.04.2015 за ОСОБА_1 утворилась заборгованість у сумі: 121264,30 грн, з яких: тіло кредиту - 108225,00 грн, відсотки - 13039,30 грн (а.с. 13-14).

Цим же рішенням суду з відповідача ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 121264,30 грн.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 14.05.2020 у справі № 706/780/15-ц, реєстр. № 89762035 встановлено, що 11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2018/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 93008 (а.с. 12).

Цією ж ухвалою замінено вибулого стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» у справі № 706/780/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до відповідача, яким є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 93008.

16.09.2015 Христинівським районним судом Черкаської області по справі №76/780/15-ц для примусового виконання рішення суду було видано виконавчий лист.

На підставі вказаного виконавчого листа, постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюком Олексієм Степановичем 11.07.2018 відкрито виконавче провадження № 56760163.

11.10.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 2018/К, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області у справі № 706/780/15-ц від 14 травня 2020 року було замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал» за позовом ПАТ «Дельта Банк» до боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 93008.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 06.08.2021 у справі № 706/780/15-ц, реєстр. № 98864227 встановлено, що 03.06.2021 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «ФК «Централ Фінанс» укладено договір № 14339264 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «ФК «Централ Фінанс», а ТОВ «ФК «Централ Фінанс» набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором (а.с. 11).

Цією ж ухвалою замінено стягувана ТОВ «Вердикт Капітал» у виконавчому провадженні № 56760163, яке відкрито на підставі виконавчого листа виданого 16.09.2015 Христинівським районним судом Черкаської області у справі № 706/780/15-ц, на його правонаступника - ТОВ «ФК «Централ Фінанс».

В межах виконавчого провадження № 56760163 заборгованість відповідача за кредитним договором № 93008 в сумі 121264,3 грн була погашена в наступному порядку: 27.04.2021 шляхом передачі майна стягувану в рахунок погашення боргу на суму 45416,0 грн; 27.08.2021 на рахунок стягувача від приватного виконавця Плесюка О. С. надійшли грошові кошти в сумі 75848,30 грн.

Тобто, заборгованість за кредитним договором, встановлена рішений суду, була погашена боржником 27.08.2021.

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Судом встановлено, що 22.07.2011 між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 93008.

Право вимоги за вказаним договором неодноразово переходило до нового кредитора.

Зокрема, 02.12.2013 право вимоги за вказаним договором перейшло від ПАТ «Астра Банк» до ПАТ «Дельта Банк» і заборгованість із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» була стягнута рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 03.08.2015 у справі № 706/780/15-ц в сумі 121264,3 грн в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

В межах виконавчого провадження № 56760163 заборгованість відповідача за кредитним договором № 93008 в сумі 121264,3 грн була погашена остаточно ОСОБА_1 27.08.2021.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням завдатком.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

При цьому, згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Крім того, у п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України.

Разом з тим, відмовляючи повністю у задоволенні позову з підстав ненадання доказів переходу до позивача права вимоги за кредитним договором суд констатував, що згідно ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Проте, такі висновки не відповідають наявним матеріалам справи доказам та вказують на формальний підхід до дослідження доказів.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 512 ЦК України та ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи зі змісту наведених норм права, зокрема, п. 1 і п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи універсального правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття первісного кредитора з одночасною заміною його новим кредитором.

Тобто, процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з її вибуттям, тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

При вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні суд перевіряє наявність правонаступництва у матеріальних відносинах.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження та її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України саме за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник у таких правовідносинах, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 803/1273/16 (провадження № 11-771ас18) та висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 2-3627/09 (провадження № 61-16520сво18) та постановою Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 641/6120/14-ц (провадження № 61-3676св19).

Отже, в матеріалах справи міститься ухвала Христинівського районного суду Черкаської області від 06.08.2021 у справі № 706/780/15-ц про заміну сторін виконавчого провадження, а саме стягувача на ТОВ «ФК «Централ Фінанс».

До того ж, виконання судового рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 03.08.2015 у справі № 706/780/15-ц про стягнення заборгованості по кредитному договору фактично відбулося у 2021 році. Тобто вже після здійснення процесуального правонаступництва стягувача та не заперечується відповідачем.

За таких обставин об`єктивним є факт обізнаності відповідача про заміну стягувача (кредитора), як того вимагає ч. 2 ст. 516 ЦК України, а також доведеності його процесуальної правосуб`єктності відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України на підставі факту, встановленого ухвалою Христиніського районного суду Черкаської області від 06.08.2021 року у справі № 706/780/15-ц.

До того ж матеріали справи не містять відомостей, що суд першої інстанції витребовував у ТОВ «ФК «Централ Фінанс» відповідні докази.

Додатково позивачем до апеляційної скарги додано копію договорів про відступлення права вимоги по кредитним договорам від первісного кредитора і до ТОВ «ФК «Централ Фінанс».

Звернувшись до суду 01.09.2021, ТОВ «ФК «Централ Фінанс» просив суд стягнути інфляційні втрати з вересня 2018 року по липень 2021 року та 3 % річних за період з 01.09.2018 по 27.08.2021, а саме інфляційних витрат у сумі 24981,38 грн та 3 % річних у сумі 10418,51 грн, а всього 35399,89 грн.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, апеляційний суд дійшов висновку про його обґрунтованість, крім того, відповідач вказаний розрахунок не спростував та не надав власного розрахунку.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій згідно з положеннями ст. 625 ЦК України у розмірі 35399,89 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог суд має здійснити розподіл судових витрат.

Так, згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Черкаський апеляційний суд зробив висновок про ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідача - ОСОБА_1 пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено на 15,6% від заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь ТОВ «ФК «Централ Фінанс», у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій підлягають стягненню судові витрати у сумі 1325,48 грн.

В іншій частині вимог ТОВ «ФК «Централ Фінанс» відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Христиніського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01.09.2018 по 27.07.2021 інфляційні витрати у сумі 24981,38 грн і 3 % річних у сумі 10418,51 грн, а всього 35399,89 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» судові втрати у сумі 1325,48 грн.

В іншій частині вимог товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс» відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 29 березня 2022 року.

Головуючий: Л. І. Василенко

Судді: Ю. В. Сіренко

О. М. Новіков