ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1996/22 Справа № 214/7067/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради

третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Лариса Вячеславівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні,відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року, ухваленого суддею Поповим В.В. в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 18 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про зміну черговості спадкування, усунення особи від права на спадкування за законом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Лариса Вячеславівна.

Позов був уточнений позивачами та в обґрунтування уточненого позову, позивачі посилаються на те, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із вищезазначеної квартири.

Батько позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є братом ОСОБА_6 , яка одружується з ОСОБА_7 та у них народжується донька ОСОБА_8 , яка після одруження змінює прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».

Таким чином, позивач по справі ОСОБА_1 є родичем ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної квартири.

Окрім позивача ОСОБА_1 , спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є також відповідач по справі ОСОБА_3 , яка є онукою померлої та спадкоємицею першої черги, оскільки її батько ОСОБА_11 , який є рідним сином ОСОБА_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач ОСОБА_1 подав до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігути Л.В. заяву про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 .

Однак нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 05.10.2017 року у зв`язку з тим, що із такої самою заявою до неї звернулась ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідача ОСОБА_3 необхідно усунути від спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , оскільки остання була інвалідом першої групи, яка потребувала догляду з боку інших осіб.

Відповідач ОСОБА_3 не доглядала ОСОБА_4 та не надавала їй ніякої матеріальної допомоги, хоча є здоровою працездатною особою та реально мала можливість таку допомогу надавати.

Позивач ОСОБА_1 багато років доглядав за ОСОБА_4 , постійно надавав їй матеріальну допомогу, організував за власні кошти похорони ОСОБА_4 та фінансував всі ритуальні послуги.

При цьому, позивач ОСОБА_2 відмовляється від своєї частини спадщини на користь свого батька - позивача ОСОБА_1 .

Позивачі вважають за необхідне у судовому порядку усунути ОСОБА_3 від спадщини, які відкрилась після смерті ОСОБА_4 та у судовому порядку змінити порядок спадкування та встановити факт прийняття спадщини позивачем ОСОБА_1 після померлої ОСОБА_4 та визнати право власності на цю спадщину за позивачем ОСОБА_1 .

Позивачі просили суд усунути ОСОБА_3 від спадщини у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити порядок спадкування та встановити факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_1 , прийняти відмову позивача ОСОБА_2 від своєї частини зазначеної спадщини на користь свого батька - позивача ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на цю спадщину, а також стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 1019 грн. 72 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради про зміну черговості спадкування, усунення особи від права на спадкування за законом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Лігута Лариса Вячеславівна.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , будучи незгодними з ухваленим судовим рішенням подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, просять його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі задовольнити їх позовні вимоги.

При цьому позивачи вважають, що суд першої інстанції повністю проігнорував норми матеріального права які стосуються спадкування, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивачі вважають, що суд повинен був критично поставитись до показань свідка ОСОБА_12 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , оскільки остання зацікавлена в результатах розгляду справи на користь дочки.

Наголошують на тому, що відповідач ОСОБА_3 не доглядала свою бабу ОСОБА_4 та не надавала їй жодної матеріальної допомоги та фізичної або моральної підтримки, хоча є здоровою та працездатною особою та мала можливість надавати допомогу ОСОБА_4 .

Позивачі вказують на те, що протягом останніх двох років життя ОСОБА_4 , онука провідала бабу лише двічі: вперша за 2-3 місяці до пологів, вдруге, коли правнуку виповнилось 8 місяців. Зазначають, що поняття відвідувати та поняття надавати допомогу це є різні речі, вважають, що висновки суду викладені у судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки саме позивач ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 здійснювали опіку над ОСОБА_4 , а саме надавали їй нематеріальні послуги: постійно відвідували та спілкувались, давали поради та консультації, поздоровляли зі святами, матеріально забезпечували ОСОБА_4 , сплачували комунальні послуги, регулярно приносили продукти харчування, матеріали та електричне обладнання, надавали іншу допомогу ОСОБА_4 , тобто таку допомогу, яка має матеріалізоване вираження, а саме: прибирання приміщення, приготування іжі, ремонт квартири.

Позивачі вказують, що таку допомогу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 надавали тривалий час, а саме понад 10 років. Також позивачі не погоджуються з висновками суду першої інстанції про недоведеність ними заявлених позовних вимог, а саме тривалого часу опікування позивачами над ОСОБА_4 , її матеріального забезпечення ними та надання іншої допомоги під час її хвороби та перебуванні у безпорадному стані, тривалість її перебування у безпорядному стані, тому вважають, що суд неповно з`ясував обставини що мають значення для справи, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення, заявлених позивачами позовних вимог. Посилаючись на свідчення соціального працівника ОСОБА_13 , позивачі наголошують на тому, що онука ОСОБА_3 не доглядала за своєю бабою, а лише зрідка її відвідувала, тому її треба усунути від спадкування.

Відзив на апеляційну скаргу позивачів не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачів не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 15.06.2006 року, витягу з державного реєстру правочинів №2508363 від 15.06.2006 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11035574 від 23.06.2006 року, ОСОБА_4 , на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8-10).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді належної їй за життя, вказаної вище квартири (т.1 а.с.13,14).

З матеріалів спадкової справи, засвідчені копії якої були витребувані судом та долучені до матеріалів справи, видно, що позивач ОСОБА_1 є двоюрідним братом спадкодавця, ОСОБА_4 , а позивач ОСОБА_2 є її двоюрідним племінником, тобто є спадкоємцями п`ятої черги за законом після померлої ОСОБА_4 у порядку ч.1 ст.1265 ЦК України (т.1 а.с.15, 124-127).

Відповідач, ОСОБА_3 є рідною дочкою ОСОБА_11 , який є рідним сином померлої ОСОБА_4 та який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , отже відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 у порядку ч.1 ст.1266 ЦК України, тобто у порядку права представлення (т.1 .а.с. 119, 120, 148).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Лігути Л.В. зі заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 , однак отримали відмову, так як із такою самою заявою до неї звернулась відповідач ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем першої черги за законом після померлої ОСОБА_4 (т.1 а.с.16-18, 123, 126, 148).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачем у задоволенні їх позовних вимог в повному обсязі, на підставі досліджених доказів, наданих сторонами, допиту свідків, виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_3 умисно ухилялась від надання допомоги ОСОБА_4 за життя останньої, що дана допомога саме від відповідача була необхідною для ОСОБА_4 , враховуючи те, що вона постійно отримувала допомогу від соціального працівника та періодично зі сторони позивачів та своїх подруг, що позивачами також не мотивовано, якого саме виду допомоги потребувала спадкодавець від відповідача та що саме даний вид допомоги умисно не надавала відповідач. Натомість суд зауважив, що всі свідки, які були допитані в судовому засіданні, окрім дружини позивача, показали, що стверджувати про ігнорування відповідачем своєї баби ОСОБА_4 вони не можуть, що відповідач спілкувалась із ОСОБА_4 за життя останньої, відвідувала її та періодично надавала їй допомогу, що виключає обставини наявності умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою відповідача, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Відмовляючи в частині позовних вимог про зміну порядку спадкування позивачем ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, а саме з недоведеності обставин саме тривалого часу опікування позивачами над ОСОБА_4 , її матеріального забезпечення ними та надання іншої допомоги під час її хвороби та перебування у безпорадному стані, тривалість перебування її у безпорадному стані, в які саме періоди життя ОСОБА_4 позивачами надавалась їй допомога, тривалість надання такої допомоги, який був обсяг та характер цієї допомоги.

Відмовляючи позивачам в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_1 , про прийняття відмови позивача ОСОБА_2 від своєї частини зазначеної спадщини на користь свого батька - позивача ОСОБА_1 та визнання за останнім права власності на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , то суд виходив з того, що ці позовні вимоги є похідними від основних позовних вимог, в задоволенні, яких судом відмовлено, то відповідно ці вимоги також не підлягають задоволенню.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі вважає, що суд першої інстанції у повній мірі з`ясував всі обставини, які мають значення для справи, та виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі є законним і належним чином обґрунтованим.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до норм ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У п.6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні питання про усунення особи від права на спадкування слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Тлумачення норм ч.5 ст.1224 ЦК України вказує на те, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Таким чином, усунення від права на спадкування можливо при наявності декілька обов`язкових критеріїв: 1) ухилення від надання допомоги - розуміння спадкоємцем свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку; 2) безпорадність стану спадкодавця через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, тобто знаходження спадкодавця у такому стані, коли він не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Наведене вище повністю узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2020 року по справі №643/9793/16-ц.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року по справі №337/6000/15-ц (провадження №61-1302св18) та від 04.07.2018 року по справі №404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18) також зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Під час судового розгляду справи в судовому засідані були допитані свідки, як з боку позивачів, так і з боку відповідача, зокрема судом була допитаня свідок ОСОБА_1 - дружина позивача ОСОБА_1 та матір позивача ОСОБА_2 , свідок ОСОБА_14 - сестра позивача ОСОБА_1 та тітка позивача ОСОБА_2 , свідок ОСОБА_13 , яка була соціальним працівником у померлої спадкодавиці ОСОБА_4 , свідок ОСОБА_12 - матір відповідача ОСОБА_3 та свідок ОСОБА_15 - подруга сім`ї відповідача, а вірніше її матері ОСОБА_12 .

При цьому, суд першої інстанції у рішенні оцінивши надані свідками показами у їх сукупності з іншими доказами, дійшов висновку, що всі свідки, які були допитані в судовому засіданні, окрім дружини позивача ОСОБА_1 , не могли стверджувати про ігнорування відповідачем ОСОБА_3 своєї баби ОСОБА_4 , свідки підтвердили, що відповідач спілкувалась із ОСОБА_4 за життя останньої, відвідувала її та періодично надавала їй допомогу.

Зокрема свідок ОСОБА_14 - сестра позивача ОСОБА_1 та тітка позивача ОСОБА_2 , суду поянила, що за ОСОБА_4 доглядав ОСОБА_1 з дружиною, також до неї ходили подруги та соціальні працівники. Свідок зазначила, що вона навідувала ОСОБА_4 два рази на місяць і на свята, і остання їй говорила, що відповідач приходила до неї іноді, вони спілкувались. Зауважила, що стверджувати, що відповідач повністю ігнорувала ОСОБА_4 вона не може.

Свідок ОСОБА_13 - соціальний працівник який надавав ОСОБА_4 соціальну допомогу, суду пояснила, що позивача знає 2-3 роки, що вона обслуговувала ОСОБА_4 щоденно з 12 години до 14 години, окрім вихідних, вона вважалась одинокою, була інвалідом та погано пересувалась, а останніх три місяці перед смертю взагалі не пересувалась. Позивач приносив ОСОБА_4 продукти, робив мілкий побутовий ремонт. Відповідач приходила до ОСОБА_4 раз на місяць, допомагала їй у побуті, а останніх дев`ять місяців не приходила, так як була вагітною, проте потім, коли народила дитину, пару разів приїздила до ОСОБА_4 та показувала правнука. Зазначила, що вона як соціальний працівник обслуговувала ОСОБА_4 , готувала їй їжу, купувала продукти. Хто саме приходив до ОСОБА_4 на вихідних, вона стверджувати не може. Позивач приходив та приносив продукти, чи допомагав він матеріально вона не бачила. Знає, що у ОСОБА_4 з відповідачем були нормальні відносини.

Свідок ОСОБА_12 - мати відповідача ОСОБА_3 , суду пояснила, що її дочка постійно спілкувалась із ОСОБА_4 , з 2010 року та до смерті бабусі їздила до неї, навіть у період коли була вагітною, а після народження дитини відповідач стала рідше навідувати ОСОБА_4 , так до досягнення дитиною 2-х місяців вона не приїздила до бабусі, а після - знову почала навідувати. Разом з тим, ОСОБА_4 відвідував соціальний працівник. Зазначила, що ОСОБА_4 була матеріально забезпеченою, тому їй ніхто матеріально не допомагав. За життя вона раз на рік лягала до лікарні. Зауважила, що зовсім безпорадною вона не була, лише останній тиждень до смерті ОСОБА_4 не пересувалась.

Свідок ОСОБА_15 - подруга матері відповідача, суду показала, що вона друже з матір`ю відповідача 30 років, позивача не бачила ніколи. Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 в 2016 році народила дитину, яку виховує одна. Після пологів ОСОБА_3 неодноразово просила її побути з дитиною, оскільки сама їздила допомагати своїй бабусі ОСОБА_4 . Вона особисто бачила як відповідач доглядала з 2010 року за ОСОБА_4 . Знає, що відповідач возила ОСОБА_4 їжу, прибирала у неї, купала її, возила до лікарні. Зауважила, що її чоловік возив відповідача до ОСОБА_4 .

Наведені вище покази свідків у сукупності з наявними у справі письмовими доказами, зокрема копія свідоцтва про народження дитини відповідача - ОСОБА_16 , договір №287 про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг), довідка №2093 від 12.03.2018 про отримання відповідачем ОСОБА_3 допомоги на дітей одиноким матерям, повністю підтверджують висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачами винної поведінки відповідача в умисному ухиленні від надання допомоги ОСОБА_4 за життя останньої, що дана допомога саме від відповідача була необхідною для ОСОБА_4 , тобто позивачами не доведені підстави для усунення відповідача від права на спадкування.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Зміна черговості одержання права на спадкування у судовому порядку можлива за наявності таких обставин: спадкодавцю надавалась матеріальна або інша допомога з боку спадкоємця; така допомога надавалась протягом тривалого часу; безпорадний стан самого спадкодавця; фізична особа відноситься до кола спадкоємців за законом.

Черговість одержання права на спадкування може бути змінено лише за умови тривалого часу опікування, матеріального забезпечення, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно п.5.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч.1 ст.1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч.2 ст.1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг. Зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачами обставин саме тривалого часу опікування над ОСОБА_4 , її матеріального забезпечення ними та надання іншої допомоги під час її хвороби та перебування у безпорадному стані, тривалість перебування її у безпорадному стані та в які саме періоди життя ОСОБА_4 позивачами надавалась їй допомога, тривалість надання такої допомоги, який був обсяг та характер цієї допомоги, а відтак позовні вимоги і в цій частині не можуть бути задоволені.

Оскільки основні позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню, відповідно похідна вимога про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_1 , про прийняття відмови позивача ОСОБА_2 від своєї частини зазначеної спадщини на користь свого батька - позивача ОСОБА_1 та визнання за останнім права власності на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , також не підлягає задоволенню.

Апеляційна скарга позивачів не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивачів не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат не має.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючисьст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий:

Судді: