Справа № 442/5598/21 Головуючий у 1 інстанції: Медведик Л.О.
Провадження № 22-ц/811/4186/21 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням житлової квартири,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, який обґрунтований тим, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є одноосібним власником цього ж будинку № НОМЕР_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки площею 0,11га з кадастровим номером №:02:002:0020 для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських споруд та будівель.

У зазначеному житловому будинку з моменту набуття ним права власності на нього та до цього часу проживають: він, його бабуся - ОСОБА_3 (колишня власниця будинковолодіння), його колишня дружина - ОСОБА_2 та його неповнолітні сини: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Шлюб між ним та дружиною ОСОБА_2 - розірвано.

Відповідач користується цим житловим будинком, використовує газ та електроенергії, однак категорично відмовляється надавати йому будь-які кошти в рахунок часткової компенсації вартості сплачених ним комунальних платежів за утримання цього житлового будинку, чим порушує права. Відтак, змушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що незважаючи на розірвання шлюби між ним та відповідачкою, остання, разом з їхніми дітьми, надалі проживає в будинку, одноосібним власником якого він є. Однак, сплачувати за комунальні послуги, якими вона користується, відмовляється, що суперечить положенням цивільного та житлового законодавства, та порушує цивільні права позивача. Доказів зворотнього, відповідачкою до суду першої інстанції, не надано.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В січні 2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, який мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. У відзиві відповідачка зазначає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, адже сімейні відносини сторін відновились, що виключає необхідність сплати нею житлово-комунальних послуг.

Дана справа відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У відповідності до приписів частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2008 року по 06 грудня 2012 року, і такий був розірваний рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2012 року (справа № 1306/7116/2012).

У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу на підставі договору дарування житлового будинку від 19 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ілик Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 46. В будинку також проживає мати позивача - ОСОБА_3 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про виселення - відмовлено (справа № 442/3009/20).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач відновив із колишньою дружиною шлюбні відносини, разом харчуються, отже має місце факт проживання сторін однією сім`єю. Регулювання сімейних відносин в такому випадку відбувається згідно із частиною другою статті 9 СК України. Однак, сторонами не подано до суду доказів укладення відповідного договору, на виконання вимог цієї норми закону.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) викладено такий висновок: «Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 28. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети».

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20).

Згідно із частинами першою, третьою та четвертою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другої статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За приписами статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як зазначено в пункті 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач, це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання.

Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг.

Відтак, на думку колегії суддів, висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) може бути застосований під час розгляду даної справи.

Аналогічний за своєю суттю висновок, щодо необхідності стягнення половини вартості витрат, понесених власником на утримання майна з особи, яка зареєстрована та/або проживає в такому житлі, проте не є його співвласником, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 218 року у справі № 199/5747/16-ц (провадження № 61-24238св18), а також в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 522/8599/15-ц (провадження № 61-18382св18) та від 12 листопада 2018 року у справі № 711/9300/16-ц (провадження № 61-29573св18).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що відповідачка у справі зареєстрована та фактично проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві одноосібної власності позивачу, відтак є споживачем житлово-комунальних послуг, що нею не заперечується, а вартість таких послуг сплачена лише позивачем, доказів їх сплати або компенсації їх частини позивачу відповідачкою до суду першої інстанції не надано, місцевий суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з мотивами позовної заяви про те, що відповідачка повинна компенсувати 1/3 частину понесених позивачем витрат на оплату житлово-комунальних послуг, з огляду на кількість прописаних та проживаючих у вказаному будинку дієздатних осіб. Розмір понесених позивачем витрат, відповідачкою не спростовано.

З огляду на те, що у встановленому СК України порядку не встановлено факт спільного проживання без реєстрації шлюбу сторін у справі, висновки суду про необхідність застосування при вирішення спору положень частини другої статті 9 цього Кодексу, ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права. Відтак, необґрунтовано покладені в основу рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

У цьому зв`язку, відповідно до приписів частини тринадцятої статті 141 ЦПК України колегія суддів змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог у разі часткового задоволення позову.

Ураховуючи те, що позов підлягає задоволенню, судові витрати за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції покладаються на відповідача.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 31 березня 2022 року.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ршення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення?, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням житлової квартири - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 369 грн 70 коп. витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову у розмірі 908,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 31 березня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич