Дата документу 07.04.2022 Справа № 937/7148/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/7148/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/655/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» квітня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22.02.2020 відбулась ДТП за участі автомобіля Mitsubishi Lancer, з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , її чоловіка, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Mitsubishi Lancer державний номер НОМЕР_1 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра», страховий поліс № А03845865.

Постановою слідчого від 30.04.2020 року кримінальне провадження №0000584 від 22.03.2020 року за фатом вказаної ДТП за ст. 286 ч.2 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Вважала, що водій автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номер НОМЕР_1 , несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну при експлуатації транспортного засобу. Оскільки цивільно-правова відповідальність завдавача шкоди була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра», відповідач, як страховик зобов`язаний відшкодувати заподіяну шкоду. ДТП, в результаті якої загинув ОСОБА_3 , є страховим випадком. Загальний розмір відшкодування моральної шкоди згідно положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 56675 гривень.

Зазначала, що внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_3 їй заподіяна моральна шкода та шкода, пов`язана з втратою годувальника.

Право на відшкодування моральної шкоди має вона, як дружина загиблого ОСОБА_3 , та його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Розмір страхового відшкодування моральної шкоди на одну особу становить 14169 грн.

Їй було встановлено ІІІ групу інвалідності з 10.06.2008 року безтерміново, станом на дату ДТП вона досягла пенсійного віку, була на утриманні чоловіка, проживала з ним на час смерті, а тому вважала, що має право на відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю годувальника, в розмірі 170028 грн.

У виплаті страхового відшкодування їй було відмовлено з посиланням на те, що дорожньо-транспортна пригода мала місце з вини ОСОБА_3 та відсутності у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути дорожньо-транспортої пригоди, що є непереборною силою.

Вважала відмову протиправною з огляду на те, що у заподіювача шкоди настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, а відсутність технічної можливості у водія забезпеченого транспортного засобу уникнути ДТП не є непереборною силою.

На підставі зазначеного просила стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» на її користь 14169 грн. моральної шкоди та 170028 грн. шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, у зв`язку зі смертю чоловіка ОСОБА_3 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи в розмірі 14169 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 923 грн. 08 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» на користь держави судовий збір в розмірі 141 грн. 69 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування ст.ст. 1187, 1193 ЦК України, неповне з`ясування судом обставин ДТП, що мають значення для справи, просило скасувати рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» 14169 грн. в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 січня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, як непрацездатної особи, яка досягла пенсійного віку та якій встановлена ІІІ група інвалідності безтерміново, надання доказів на підтвердження перебування її на утриманні померлого ОСОБА_3 , отримання доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, не свідчить про те, що вона не потребувала матеріальної допомоги, просила скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення суду про задоволення позовних вимог.

ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем не доведено перебування на утриманні ОСОБА_3 , позивач має самостійні засоби до існування у вигляді пенсії по інвалідності окремо від тих, що можливо надавались ОСОБА_3 , має можливість отримувати самостійний дохід та матеріальну допомогу повнолітніми працездатними дітьми за такої необхідності, відсутні підстави для прийняття доказів, долучених до апеляційної скарги.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 лютого 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 22.02.2020 року приблизно о 18 год. 20 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі М-18 Харків-Сімферополь з боку смт. Якимівка в напрямку м. Мелітополь в Мелітопольського району Запорізької області, в населеному пункті с. Нове зі швидкістю близько 70 км/год., чим перевищив максимальну допустиму швидкість руху в населених пунктах, вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Від отриманих травм внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди останній помер на місці події.

Постановою старшого слідчого Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області Борщ С.Ю. від 30.04.2020 року кримінальне провадження, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000584, закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (т.1, а.с. 91-93).

За змістом постанови в ході досудового слідства встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок неуважних дій велосипедиста ОСОБА_3 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи велосипедом не обладнаному звуковим сигналом та світлоповертачами, а також увімкненим ліхтарем (фарою) по смузі розгону в тому ж напрямку, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасника руху, змінив свій напрямок руху ліворуч, створивши небезпеку для руху водію ОСОБА_2 , який не маючи : технічної можливості уникнути наїзду, застосував відворіт ліворуч, але уникнути наїзду не зміг та скоїв наїзд на велосипедиста. Відповідно ним порушено п.п. 10.1, 6.6. 19.1 та 1.5 ПДР України. При цьому порушення пункту 10.1 ПДР України, вчинене велосипедистом ОСОБА_3 знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Порушення водієм ОСОБА_2 п.п.12.4,12.9 ПДР не знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП, оскільки він не мав технічної можливості уникнути наїзду.

У цій постанові про закриття кримінального провадження також зазначено, що згідно висновку судової медичної експертизи № 209 від 24.02.2020 року при дослідженні крові та сечі від трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт в концентрації в крові - 2 проміле, в сечі - 3,7 проміле.

Висновком експерта № 19-96 від 21.04.2020 року встановлено, що в заданій дорожній ситуації водій автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.12.4, 12.9, 12.3 ПДР України, а велосипедист ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності з вимогами п. 10.1 ПДР України. В умовах даної пригоди водій автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду. Технічна можливість уникнути пригоди з боку велосипедиста ОСОБА_3 залежала від виконання ним вимог п.10.1 ПДР України. Дії водія автомобіля Mitsubishi Lancer, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 в розглянутій дорожній ситуації не відповідають вимогам п.п. 12.4, 12.9 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору не знаходиться в причинному зв`язку з пригодою. Дії велосипедиста ОСОБА_3 у розглянутій дорожній ситуації не відповідають вимогам п.10.1 ПДР України і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з пригодою (т.1, а.с. 207-211).

Висновок щодо закриття кримінального провадження слідчий обґрунтовує також висновками інженерно-транспортної експертизи № 19-69 від 08.04.2020 року (т.1, а.с. 212-224).

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № А03845865 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» з лімітом відповідальності страховика за шкоду, завдану життю і здоров`ю - 200 000 грн. (т.1, а.с.72).

Листом від 20.08.2020 року представник відповідача повідомив про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що дорожньо-транспортна пригода мала місце з вини ОСОБА_3 , а відсутність у водія транспортного засобу технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, що виключає цивільно-правову відповідальність (т.1, а.с. 22,23).

Відповідно до копії свідоцтва про укладання шлюбу шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 був зареєстрований 29.06.1985 року (т.1, а.с. 10).

Згідно Довідки до акту огляду МСЕК серії АД № 101232 ОСОБА_1 встановлена 3 група інвалідності безстроково з можливістю працювати за професією із скороченим робочим днем (т.1, а.с. 17).

За приписами частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення. в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди у повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1 187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду), яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою. - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язковою страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що об`єктом обов`язковою страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортною засобу.

За приписами 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум. зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену) шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Пунктом 23.1 статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; школа, пов`язана із смертю потерпілого.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

За приписами пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В силу вимог ч. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну їй смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одною померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання. використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право. договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяні шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Верховний Суд у постанові віл 28.10.2020 року, прийнятій у справі № 445/370/19, зробив висновок про те. що непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди.

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача і шкоди.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом і у постановах ухвалених у справах: від 05 червня 2019 року №466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року № 756/16649/13-ц (провадження і № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили.

Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021року, ухваленій у справі № 450/4163/18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди, не є фактором об`єктивного характеру, причино не пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки, а оцінка дій водія щодо можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди не містить ознак непереборної сили, тобто події, яка має зовнішній характер, об`єктивно невідворотної за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки.

За вказаних обставин не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПрАТ «Страхова компанія «Саламандра» про безпідставність задоволення позову в частині стягнення страхового відшкодування.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилкове незастосування судом першої інстанції положень про зменшення страхового відшкодування у виді моральної шкоди на підставі ст. 1193 ЦК України колегія суддів виходить з такого.

За приписами частини другої статті 1193 ЦК України шкода, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до положень п.22.1 ст. 22 п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У той же час пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» гарантовано, що загальний розмір страхового відшкодування особам, зазначеним у цій статті, у виді моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Тобто цей розмір страхового відшкодування є мінімальним.

Мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку встановлена Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» у розмірі 4723 грн., а отже, загальний розмір страхового моральної шкоди становить 56 676 грн. (4723 грн. х 12 = 56 676 грн.).

Враховуючи, що право на відшкодування моральної шкоди, крім позивачки, як дружини загиблого, мали його діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , розмір страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 становить 14 169 грн. (56676 грн. :4 =14 169 грн.).

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що положення ст. 1193 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки становить 14 169 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про надання належних доказів на підтвердження перебування її на утриманні померлого ОСОБА_3 колегія суддів вважає неприйнятними з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійною вік), встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Пунктом 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , 1959 року народження, на день смерті чоловіка була непрацездатною за віком, а також визнана інвалідом 3 групи загального захворювання безстроково.

За приписами ч.ч. 2,3,4 ст. 75 Сімейного Кодексу України право на утримання має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатний один із подружжя повинен мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Отже, непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями померлого, якщо частка заробітку останньою, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування.

За приписами п.п. «є» п. 35.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до заяви про страхове відшкодування у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника додаються: документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції на підтвердження того, що вона перебувала на утриманні потерпілого ОСОБА_3 , зокрема, довідку про його доходи за попередній за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій тощо.

За змістом Довідки голови квартального комітету від 14.09.2020 року ОСОБА_1 мешкає за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації, проживала за даною адресою з чоловіком ОСОБА_3 та була на його утриманні (т.1, а.с. 18).

За положеннями статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року по справі № 1-8/99, годувальник - це особа, на утриманні якої перебувають непрацездатні члени сім`ї. Утриманцями вважаються ті, хто є чи був на повному утриманні годувальника або одержують від нього допомогу, яка є для них постійним і основним джерелом існування.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні має юридичне значення для одержання спадщини, призначення пенсії у разі втрати годувальника, або відшкодування шкоди, якщо надана допомога була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування, тощо.

Факт перебування фізичної особи на утриманні, заінтересована особа має вирішити шляхом подання заяви до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження (ст. 293 ЩІК України).

Приблизний перелік необхідних доказів, які відповідно до правових позицій Верховного Суду можуть встановлювати факт перебування на утриманні судовому порядку: докази, які підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового і особистого характеру, які містять відомості про перебування заявника на утриманні); докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним ї постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, листи та інші документи, які свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника); документи, які свідчать про те, що заявник є членом сім`ї померлого (копія свідоцтва про шлюб, народження, усиновлення та ін.), якщо встановлення факту перебування на утриманні необхідне для призначення пенсії; документи, які встановлюють, що заявник був неповнолітньою або непрацездатною персоною, не був членом сім`ї спадкодавця, але перебував на утриманні спадкодавця не менш як п`ять років та одержував від спадкодавця матеріальну допомогу, що була для нього єдиним джерелом засобів для існування(копія свідоцтва про народження, довідка про інвалідність, інші письмові докази), якщо встановлення факту перебування на утриманні необхідне для оформлення права на спадщину; копія свідоцтва про смерть годувальника чи повідомлення військкомату; покази свідків.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про органи самоорганізації населення» органи самоорганізації населення - представницькі органи, що створюються жителями, які на законних підставах проживають на території села, селища, міста або їх частин, для вирішення завдань, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про органи самоорганізації населення», органами самоорганізації населення є будинкові, вуличні, квартальні комітети, комітети мікрорайонів, комітети районів у містах, сільські, селищні комітети. Орган самоорганізації населення є однією з форм участі членів територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах у, вирішенні окремих питань місцевого значення.

Основними завданнями органів самоорганізації населення є:

1) створення умов для участі жителів у вирішенні питань місцевого значення в межах Конституції і законів України;

2) задоволення соціальних, культурних, побутових та інших потреб жителів шляхом сприяння у наданні їм відповідних послуг;

3) участь у реалізації соціально-економічного, культурного розвитку відповідної

території, інших місцевих програм.

Статтею 14 Закону України «Про органи самоорганізації населення» визначено перелік повноважень органу самоорганізації населення, які передбачають зокрема: організовувати на добровільних засадах участь населення у здійсненні заходів щодо охорони навколишнього природного середовища, проведення робіт з благоустрою, озеленення та утримання в належному стані садиб, дворів, вулиць, площ, парків, кладовищ, братських могил, обладнанні дитячих і спортивних майданчиків, кімнат дитячої творчості, клубів за інтересами тощо; з цією метою можуть створюватися тимчасові або постійні бригади, використовуватися інші форми залучення населення; організовувати на добровільних засадах участь населення у здійсненні заходів щодо охорони пам`яток історії та культури, ліквідації наслідків стихійного лиха, будівництві і ремонті шляхів, тротуарів, комунальних мереж, об`єктів загального користування із дотриманням встановленого законодавством порядку проведення таких робіт; надавати допомогу навчальним закладам, закладам та організаціям культури, фізичної культури і спорту у проведенні культурно-освітньої, спортивно-оздоровчої та виховної роботи серед населення, розвитку художньої творчості, фізичної культури і спорту; сприяти збереженню культурної спадщини, традицій народної культури, охороні пам`яток історії та культури, впровадженню в побут нових обрядів; надавати необхідну допомогу органам пожежного нагляду в здійсненні протипожежних заходів, організовувати вивчення населенням правил пожежної безпеки, брати участь у здійсненні громадського контролю за додержанням вимог пожежної безпеки, тощо.

Тобто, органи самоорганізації населення наділені повноваженням забезпечити належні умови проживання жителів певної громади.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про органи самоорганізації населення» такі органи не наділені повноваженням встановлювати факти, що мають юридичне значення, зокрема, підтверджувати наявність чи відсутність у особи права на утримання.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року, ухваленій у справі № 165/325/17, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також: мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, довідка квартального комітету № 97 від 14.09.2020 року не є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 , в силу відсутності у відповідного органу самоорганізації населення повноважень встановлювати відповідні юридичні факти.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова