Постанова

Іменем України

07 квітня 2022 року

м. Київ

справа № 766/6863/20

провадження № 61-13924св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, правонаступником якого є Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Публічне акціонерне товариство «Марфін банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», Державне підприємство «СЕТАМ» Міністерства юстиції України,

треті особи: державний нотаріус другої Херсонської державної нотаріальної контори Гіліна Марина Григорівна, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року у складі судді Булах Є. М. та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Пузанової Л. В., Чорної Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області (далі - Дніпровський РВ ДВС м. Херсон ГТУЮ у Херсонській області), правонаступником якого є Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Публічного акціонерного товариства «Марфін банк» (далі - ПАТ «Марфін банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»), Державного підприємства «СЕТАМ» Міністерства юстиції України (далі - ДП «СЕТАМ»); треті особи: державний нотаріус другої Херсонської державної нотаріальної контори Гіліна М. Г., ОСОБА_2 , про визнання недійсними результатів електронних торгів та акту про реалізацію предмету іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що у виконавчому листі від 26 березня 2013 року № 2-1216/11, виданому Дніпровським районним судом м. Херсона, чітко визначений його зміст та спосіб виконання рішення суду - стягнення з нього за непогашеними борговими зобов`язаннями перед ПАТ «Марфін банк» заборгованість за кредитним договором від 16 липня 2008 року № 01373/RX, що становить суму у розмірі 38 537,10 доларів США, що складає еквівалент у гривні - 307 911,43 грн.

Вказував, що реалізація належної йому земельної ділянки, площею 0,0595 га, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки :26:002:0018, була проведена у зведеному виконавчому проваджені по виконавчому листу № 2-1216/11, виданому 26 березня 2013 року, на підставі судового рішення про стягнення заборгованості, та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому державний виконавець при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості мав керуватися загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку». Застосування до спірних відносин норм Закону України «Про іпотеку» під час складання акту про реалізацію предмета іпотеки призвело до порушення його прав, як колишнього власника майна, та видачу незаконного акту про реалізацію предмета іпотеки від 16 травня 2017 року.

Враховуючи наведене та ті обставини, що перші торги 27 квітня 2017 року не відбулися, другі торги 25 травня 2017 року за вимогою державного виконавця були припинені, подання стягувачем 04 травня 2017 року заяви про бажання придбати предмет іпотеки шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна та оформлення протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статті 47 Закону України «Про іпотеку», вважав, що оголошення переможцем прилюдних торгів стягувача - ПАТ «Марфін Банк», який не був, належним способом зареєстрований, як учасник у торгах, призначених на 27 квітня 2017 року, участі в них не брав, із заявою про участь не звертався, вимоги щодо реєстрації та підтвердження, щодо надходження суми гарантійного внеску на рахунок організатора не виконував, призвело до порушення його прав.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними результати електронних торгів та акт про реалізацію предмету іпотеки від 16 травня 2017 року, земельної ділянки площею 0,0595 га, що розташована у АДРЕСА_1 , кадастровий номер ділянки :26:002:0018, складений Головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні Алібалаєвою Я. Н. за результатами торгів.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 13 липня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що позивачем не доведено порушень проведення електронних торгів, що могли б вплинути на результат електронних торгів від 27 квітня 2017 року № 252681, які за результатами їх проведення є такими, що не відбулися.

Крім того, суд роз`яснив, що акт державного виконавця лише констатує подію проведення прилюдних торгів, а тому він не може бути визнаний недійсним з підстав порушення проведення процедури торгів за відсутності судового рішення про визнання таких торгів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є необґрунтованими, оскільки суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи та не відповіли на всі доводи позовної заяви.

Вважає, що ПАТ «Марфін Банк» було незаконно оголошено переможцем торгів, оскільки воно не було їх учасником.

Суди не звернули увагу на те, що судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не було, тому до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України «Про іпотеку», а підлягають застосуванню загальні норми - Закон України «Про виконавче провадження».

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У грудні 2021 року Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та ПАТ «МТБ Банк» подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу, в яких вказують, що її доводи є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на правильність вирішення ними спору, тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

14 грудня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 (провадження № 12-21гс19) та постанові Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 908/2609/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України. Так, стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів.

До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Тимчасове положення не передбачало.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, а не свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, яке оспорює позивач».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».

Тобто, такий спосіб захисту як визнання недійсними торгів (визнання недійсним договору купівлі-продажу) може бути застосований тільки щодо торгів, які відбулися (якщо укладено договір купівлі-продажу).

Встановивши, що ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами про визнання недійсними результатів електронних торгів, проте, з огляду на протокол № 252681 проведення електронних торгів, такі не відбулися внаслідок відсутності допущених учасників торгів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що вказана обставина унеможливлює визнання їх недійсними.

При цьому, судом апеляційної інстанції правильно враховано, що дії головного державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Херсона Головного ТУЮ Херсонської області Алібалаєвої Я. Н. щодо передачі на реалізацію арештованого державним виконавцем майна, що є предметом іпотеки, а саме земельної ділянки площею 595 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 були предметом судового розгляду та протиправними не визнані.

Доводи касаційної скарги про те, що судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не було, тому до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону України «Про іпотеку», а підлягають застосуванням загальні норми - Закон України «Про виконавче провадження», не заслуговують на увагу та не впливають на правильність вирішення судами справи.

Згідно із частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням Закону України «Про іпотеку».

Державний виконавець може передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішення суду про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості тільки перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 911/494/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 607/6096/17.

Питання реалізації арештованого майна врегульовані Порядком реалізації арештованого майна затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 28 31/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок).

Реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (розділ 2 Порядку).

Відповідно до пункту 2 частини першої розділу 7 Порядку реалізація предметі іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку». Зменшення ціни предмета на електронних торгах проводиться відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про іпотеку».

У випадку оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися іпотекодержателю надано право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна відповідно до вимог статті 49 Закону України «Про іпотеку».

Таке право надано іпотекодержателю як після оголошення перших торгів, такими, що не відбулися, так і других, і третіх.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 зазначила, що приймаючи нову редакцію Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), яка набрала чинності з 05 жовтня 2016 року після набрання чинності Законом України «Про іпотеку», законодавець передбачив правове регулювання із застосуванням правових норм, які вже ефективно використовувалися в ході судової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджує розумність та збалансованість такого правового регулювання, адже зустрічне зарахування грошових вимог іпотекодержателя за наслідком оголошення перших торгів такими, що не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників торгів, не тільки спрощує для іпотекодержателя, який є єдиним стягувачем у виконавчому провадженні, звернення стягнення на майно, а також дозволяє зарахувати в погашення боргу грошові вимоги стягувача, що відповідають експертній вартості предмета іпотеки без їх зниження на других та третіх торгах. Зазначене відповідає інтересам іпотекодавця у виконавчому провадженні щодо якнайповнішого задоволення та погашення (припинення) вимог кредитора у виконавчому провадженні за рахунок вартості майна, на яке звертає стягнення державний (приватний) виконавець.

Вирішуючи питання щодо конкуренції правових норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» у правовідносинах, що склалися у виконавчому провадженні під час реалізації іпотечного майна боржника за судовим рішенням про стягнення грошової суми, Велика Палата Верховного Суду виснує, що у правовому регулюванні процедури продажу майна, на яке звернено стягнення державним (приватним) виконавцем, норми статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» є загальними відносно до норм статті 49 Закону України «Про іпотеку», якими визначено особливості реалізації іпотечного майна з публічних торгів, зважаючи на правовий режим майна, що відчужується, як обтяженого іпотекою стягувача-іпотекодержателя та з огляду на переважне право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції на виконання вказаної норми процесуального права правильно врахував наведені правові висновки Верховного Суду та правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що передача майна банку відбулася з порушенням проведення електронних торгів, які, фактично, є аналогічними з доводами його касаційної скарги.

При цьому, посилання заявника на те, що у виконавчому провадженні є два стягувача, а майно було передано ПАТ «МТБ Банк», не впливають на права та обов`язки ОСОБА_1 , а вимоги іншого стягувача не є предметом розгляду в цій справі.

Отже, посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки судів попередніх інстанцій за результатом розгляду цієї справи відповідають та не суперечать наведеним у касаційній скарзі постановам.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів відхиляє посилання касаційних скарг на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи та не відповіли на всі аргументи позовної заяви та апеляційної скарги, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, відповівши на всі доводи та заперечення сторін у межах заявлених та розглянутих вимог.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 лютого 2021 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк