ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/772/22 Справа № 199/2338/21 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що сторони з 13 червня 2014 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого спільних дітей не мають. Спільне життя у сторін не склалось, шлюбні відносини фактично припинені з березня 2020 року і з цього ж часу подружжя проживає окремо через втрату почуття поваги, взаєморозуміння та любові, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки, ведення спільного господарства. Позивач вказує, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу є неможливим, відповідач влаштовує постійні скандали, не приймає фінансової участі у спільному побуті та навпаки витрачає кошти виключно на свої потреби, що ображає гідність та честь позивача. Зокрема, відповідач, за твердженням позивача, взяла особисті кошти останнього та поклала їх на зберігання на власне ім`я у банківську установу. Позивач стверджує, що розірвати шлюбу в позасудовому порядку у сторін немає можливості, оскільки вони не спілкуються, відповідач відмовляється розривати шлюб через органи ДРАЦС, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано.

Прізвище ОСОБА_1 , яке було змінено нею під час укладення шлюбу, після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне - « ОСОБА_1 ».

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року, просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року по цивільній справі №199/2338/21 змінити, виключивши з мотивувальної частини обставини:

-неможливості вирішення позивачем розірвання шлюбу в позасудовому порядку;

-припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем наразі остаточно вже близько року та тривалого часу окремого мешкання. Стягнути на користь відповідача з позивача витрати, понесені в апеляційній інстанції.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч.5 ст.272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2014 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №292, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про укладення шлюбу.

У відповідності до ч.1ст.82 ЦПК України судом встановлено, що сторони по справі не мають спільних малолітніх/неповнолітніх дітей від цього шлюбу. Не спростовується матеріалами справи і не заперечувалось сторонами, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем наразі остаточно припинені вже близько року, сторони тривалий час мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, не підтримують тісних стосунків, притаманних подружжю та сім`ї. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, різні погляди на життя, побут та обов`язки кожного із подружжя, втрата почуття любові, зникнення обопільної поваги у сторін один до одного, що негативно впливало на шлюбні відносини, зробивши шлюб в кінцевому рахунку неможливим.

Разом з тим, з наданих сторонами роздруківок їх переписки по електронній пошті та в месенджері, сторони вочевидь не можуть порозумітись та узгодити між собою можливість розірвання їх шлюбу в позасудовому порядку, зокрема шляхом особистого подання спільної заяви про розірвання шлюбу до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану чи нотаріально посвідченої заяви за наявності для цього поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість розірвання сторонами шлюбу в позасудовому порядку органами ДРАЦС, оскільки в судовому засіданні 02 червня 2021 року на місяць була оголошена перерва в розгляді справи саме для вирішення сторонами питання про розірвання шлюбу в позасудовому порядку, яке не було вирішено та сторони не дійшли порозуміння з цього приводу.

Відповідно до ст.ст.7, 18 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідносин.

Нормами ст.ст.24, 56 СК України, ст.51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Згідно ст.104 СК України підставою для припинення шлюбу є його розірвання.

За змістом ст.ст.105, 106, 110 СК України вказана вище форма припинення шлюбу у випадку відсутності у подружжя спільних малолітніх/неповнолітніх дітей та за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу можлива за позовною заявою одного з подружжя на підставі рішення суду.

У відповідності до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.ст.114, 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки подружжя стосунки не підтримує, шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично вже припинені тривалий час та більше не відновлювались, сторони не проживають разом, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб не бажає, а відповідач підтримує у цьому позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу та оскаржує рішення суду лише в частині зміни в мотивувальній частині періоду припинення фактичних шлюбних відносин та вирішення цього питання в позасудовому порядку.

Згідно із частинами 1,2,3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

За змістом п.11 вказаної постанови, у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом в березні 2021 року вказав, що сім`я розпалася остаточно та шлюбні відносини між ними припинилися з 01 березня 2020 року більше ніж за рік до подання даного позову.

Відповідач ОСОБА_1 подала письмові пояснення по справі, в яких вона вказала, що не заперечує проти розірвання шлюбу, зазначила, що шлюбні відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться, а тому відновлення нормальних шлюбних відносин між сторонами неможливе.

02 червня 2021 року судом першої інстанції на місяць була оголошена перерва в розгляді справи саме для мирного врегулювання спору та вирішення сторонами питання про розірвання шлюбу в позасудовому порядку, яке не було вирішено та сторони не дійшли порозуміння з цього приводу.

Зазначені в апеляційній скарзі вимоги змінити в мотивувальній частині рішення обставини "неможливість вирішення позивачем розірвання шлюбу в позасудовому порядку" не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, слід зазначити, що період/дата/конкретний термін припинення шлюбно-сімейних відносин подружжя, не впливає на вирішення питання про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України

Головуючий: О.В.Лаченкова

Судді: В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова