Справа № 447/2009/21 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/3937/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіон» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2020 року в складі судді Друзюк М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіон» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування,-

встановив:

У червні 2021 році позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзДВ «Страхова компанія «Гардіон» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, просила стягнути з відповідача невиплачене страхове відшкодування у сумі 92077,93 грн.

Вимоги обгрунтовувала тим, що 01.12.2019 мала місце дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) на автодорозі М-06 "Київ-Чоп", де водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем " ВАЗ" 219099 номерний знак НОМЕР_1 , не впорався з керуванням та здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження та була доставлена у Миколаївську ЦРЛ. Оскільки відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у відповідача за полісом АО 3639395, позивачка звернулася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування витрат на лікування, тимчасової втрати працездатності та моральної шкоди на загальну суму 184 155,86 грн. Відповідач сплатив тільки частину заявлених вимог у сумі 92077,93 грн., відтак позивачка вважає такі дії страхової компанії неправомірними, відмову щодо виплати у повному обсязі безпідставною та такою, що порушує її права, тому просила стягнути з відповідача невиплачену суму страхового відшкодування 92077,93 грн.

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 03 вересня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіон" про стягнення невиплаченого страхового відшкодування -задоволено.

Стягнуто з ТзДВ "Страхова компанія "Гардіон" на користь ОСОБА_1 92077 (дев`яносто дві тисячі сімдесят сім) грн. 93 коп. невиплаченого страхового відшкодування.

Стягнути з ТзДВ "Страхова компанія "Гардіон" в користь держави судовий збір у розмірі 920 (дев`ятсот двадцять) грн. 78 коп.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 вересня 2021 року стягнуто з ТзДВ «Страхова компанія «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив відповідач ТзДВ "Страхова компанія "Гардіон", вважає рішення незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

У зв`язку з незаконністю рішення від 26.08.2021, вважає незаконним і додаткове рішення цього ж суду від 16.09.2021.

Не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що настання спірного ДТП не є наслідком умислу потерпілого або непереборної сили, на переконання апелянта, це не відповідає обставинам справи.

Покликається на постанову про закриття кримінального провадження від 29.01.2021 з якої вбачається, що позивачка рухалася на велосипеді з порушенням ПДР, що регламентують дії під час керування велосипедом у темну пору доби і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Крім цього, з цієї ж постанови слідує, що водій ОСОБА_2 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на позивачку, шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Тобто, об`єктивна видимість велосипедиста на проїжджаючій частині дороги настає на такій відстані до ТЗ на якій водій вже був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування своєчасного гальмування.

Зазначені обставини, на переконання відповідача, є непереборною силою, яка в силу ЦК України є фактором, що звільняє володільця джерела підвищеної небезпеки від зобов`язання з відшкодування завданої шкоди.

У цьому контексті покликається на практику касаційного суду, зокрема висновок, викладений у постанові від 10.04.2020, справа № 532/1374/18, однак суд першої інстанції не врахував таку.

З врахуванням зазначеного, відповідач мав правові підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування, однак з огляду на суспільну значимість інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також позицію НБУ щодо аналогічних ситуацій, відповідачем було прийнято рішення про виплату позивачці половини від заявленої нею суми.

Стверджує, що положення п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відповідальності за заподіяння неподільної шкоди необхідно розуміти будь які особи, без прив`язки до того, чи є вони водіями забезпечених (або незабезпечених) транспортних засобів, велосипедистами, пішоходами тощо.

Факт заподіяння шкоди не підлягає сумніву, при цьому таке відбулося внаслідок сукупних дій, як позивачки, так і водія забезпеченого транспортного засобу.

Окремо звертає увагу на те, що застосовуючи ст. 1187 ЦК України, суд не врахував положення ст. 2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині того, що якщо норми цього закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього закону.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 19.09.2021 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та стягненні судових витрат відмовити у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неправомірно застосував при розрахунку та виплаті страхового відшкодування позивачу положення п. 36.3 ст. 36 Закону, а тому наявні усі підстави для стягнення з нього недоплаченого страхового відшкодування.

Суд зазначив, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, у даному випадку страховиком забезпеченого транспортного засобу ТзДВ"Страхова компанія " Гардіан" у повному обсязі.

Врахувавши, що позивач при звернені до суду був звільнений від сплати судового збору, суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у відповідному розмірі та на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

01.12.2019 мала місце ДТП на автодорозі М-06 "Київ- Чоп", де водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "ВАЗ" 219099 реєстраційний номер НОМЕР_1 , не впорався з керуванням та здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_1 .

Внаслідок ДТП позивачка ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження та була доставлена у Миколаївську ЦРЛ.

По даному факту 01.12.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000489 внесено відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, постановою заступника начальника СВ Миколаївського ВП Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області Родича Т.С. від 29.01.2021 закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, копії матеріалів кримінального провадження скеровано начальникові відділення для вирішення питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 49-54).

Зокрема, проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що водій автомобіля ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 був позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на велосипедистку ОСОБА_1 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху.

Поряд з цим, цією ж постановою встановлено, що дії велосипедистки ОСОБА_1 не відповідали вимогам чинних ПДР, які регламентують дії під час руху велосипедом у темну пору доби і перебувають у прямому причинно-наслідковому з настанням даної ДТП.

Також, судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ТзДВ «Страхова компанія Гардіан» був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО3639395, від 21.05.2019, забезпечений транспортний засіб ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 , строком дії з 22.05.2019 по 21.05.2020.

Таким чином, станом на час ДТП 01.12.2019 відповідальність володільця транспортного засобу ОСОБА_2 була застрована.

У січні 2020 року представник позивачки ОСОБА_3 звернувся до відповідача ТзДВ «Страхова компанія Гардіан» про виплату страхового відшкодування, зокрема витрат на лікування, тимчасової втрати працездатності та моральної шкоди, загальна сума якого становить 61725,67 грн (а.с. 9-10).

У подальшому, в липні 2020 року представник позивачки уточнив заяву про виплату страхового відшкодування та просив про таке у загальному розмірі 139539,67 грн. (а.с. 26-27).

Листом від 28.08.2020 долучено додаткові розрахункові документи на 42463,04 грн, що підтверджують понесені витрати на лікування, тому загальний розмір страхового відшкодування становить 184155,86 грн.

Як зазначає сторона позивача, відповідач ТзДВ "Страхова компанія "Гардіан", посилаючись на ст. 1193 ЦК України, п. 36.3 ст. 36 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виплатив ОСОБА_1 частину заявлених вимог у сумі 92 077,93 грн.

Докази, щодо зарахування відповідних коштів у матеріалах справи відсутні, однак таке, а також зазначені вище обставини справи, визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Так, у матеріалах справи наявна документація з приводу медичного обстеження та лікування позивачки ОСОБА_1 тощо, а також копії квитанцій (чеків) про оплату відповідних медикаментів, у контексті заявленого розміру позовних вимог, однак відповідач жодним чином не спростовує таку суму, відтак її розмір та обсяг, слідуючи принципу диспозитивності, колегією суддів не досліджується.

Звертаючись з позовними вимогами, сторона позивачки свої доводи зводить до того, що відповідач безпідставно зменшив розмір страхового відшкодування, зокрема, зазначає про неправильне, на її думку, застосування відповідачем положення п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а відповідальність велосипедиста не може бути застрахована відповідно до вимог цього закону.

Таким чином, правовою проблемою у спірних правовідносинах є підставність покладення на страховика винної особи усього об`єму відповідальності у контексті виплати відповідної суми страхового відшкодування, у зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо(частина перша статті 543 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» далі Закон № 1961-IV, вказаний Закон).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», його норми мають перевагу над нормами інших законів у цій сфері страхування.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема до таких відносяться страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IVпорядку.

Такий висновок послідовно підтриманий практикою касаційного суду, у якій наголошено, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, зокрема аналогічного висновку дійшов ВС у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

З положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик, приймаючи рішення про виплату страхового відшкодування, зобов`язаний виплатити його в передбачений 90-денний строк з моменту отримання заяви про виплату страхового відшкодування (п. 36.2 цієї статті).

Відповідно до п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону страховик, керуючись нормами Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

При цьому, цим законом дійсно не передбачено можливості прийняття страховиком рішення про зменшення розміру страхового відшкодування, заподіяного шкодою здоров`ю фізичної особи, з врахуванням дій потерпілого, зокрема велосипедиста, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

При цьому, ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки, тобто п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стосується випадку, передбаченого у ч. 2 ст. 1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Разом з цим, у спірних правовідносинах шкода позивачці, як потерпілій велосипедистці заподіяна у результаті наїзду на неї автомобіля (як джерела підвищеної небезпеки), водій якого у даній дорожній обстановці не мав технічної можливості уникнути скоєння наїзду на велосипедиста, яка рухалася на такому з порушенням ПДР.

При цьому прямого умислу потерпілої не доведено.

В свою чергу, велосипедист у ситуації, яка виникла у цій справі, не вважається джерелом підвищеної небезпеки, так як цей транспортний засіб не мав двигуна, а рухався внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому. Отже, його експлуатація є повністю контрольованою, а ознаками джерела підвищеної небезпеки є неможливість повного контролю з боку людини, наявність шкідливих властивостей, велика ймовірність завдання шкоди тощо. Зіткнення автомобіля з велосипедом у цій конкретній ситуації не може бути кваліфіковано як взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки. (Постанова Верховного Суду від 10.01.2019 року в справі № 350/1425/17, провадження № 61-38123св18).

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

При цьому, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (с. 2 ст. 1193 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 445/370/19 (провадження № 61-10504св20).

Під час розгляду справи судом не встановлено, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_1 або непереборної сили.

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про те, що страховик мав правові підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування в принципі, однак у зв`язку із суспільною значимістю інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплатив таке у половинному розмірі від заподіяної шкоди, крім цього такі є суперечливими між собою, оскільки стверджуючи про наявність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування в принципі, апелянт зазначає, що суд неправильно застосував відповідні положення спеціального закону в контексті необхідності поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, сукупними діями яких така шкода заподіяна.

Покликання сторони відповідача на постанову Верховного Суду від 10.04.2020, справа №532/1374/18 відповідних висновків не спростовують, оскільки у такій йдеться про правовідносини за яких встановлено, що велосипедист, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертних досліджень, тобто встановлено наявність вини велосипедиста.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 у ситуації, яка склалася та беззаперечного факту з приводу завдання їй шкоди, є цілком підставними, а висновки суду обґрунтованими, яких не спростовують суб`єктивні твердження та доводи апеляційної скарги.

Що стосується розподілу судових витрат, то такий, на переконання колегії суддів, проведено судом з дотриманням вимог закону, оскільки в матеріалах справи наявні детальні розрахунки робіт (наданих послуг), договір про надання правової допомоги, на підставі якого така надавалася, підстави вважати такі докази неналежними, відсутні (а.с. 101-104).

Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, заперечення щодо додаткового рішення, як судового рішення, яким вирішено питання розподілу витрат на правничу допомогу, зводиться виключно до незаконності, на думку апелянта, основного рішення, а відтак наявності підстав для скасування і додаткового.

У цьому контексті, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі виконання відповідачем вимог закону, спірні правовідносини (тобто ті, які, з врахуванням принципу диспозитивності є предметом даного спору) могли бути врегульовані у досудовому порядку, тобто без подання позову та відповідних стягнень у примусовому порядку.

Також, колегія суддів враховує те, згідно правової позиції Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Крім цього, згідно позовної заяви, яку відповідач отримав та подавав відзив на таку, попередній розмір судових витрат, позивачка ОСОБА_1 визначала у сумі 10000,00 грн.. однак просила стягнути лише 4000,00 грн., тобто у 2,5 раза менше.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що неточності, які містяться у резолютивній частині додаткового рішення, можуть бути усунуті у відповідному процесуальному порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіон» - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року з врахуванням ухвали про виправлення описки від 03 вересня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк