Справа № 352/448/20
Провадження № 2/352/44/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого- судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Кукули О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом та заповітом, -

в с т а н о в и в :

Позивачі 21.02.2020 р. звернулися в суд з позовом до відповідачів, у якому просили, з урахуванням збільшення позовних вимог, визнати за ними право власності у відповідних частках на будинковолодіння в АДРЕСА_1 та за позивачкою ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири в АДРЕСА_2 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою суду від 24.02.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.05.2020 р. витребувано у Тисменицькій районній державній нотаріальній конторі спадкові справи.

Ухвалою суду від 27.04.2021 р. до участі у справі залучено співвідповідачку ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 17.11.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Заявлений позов позивачі обґрунтовували тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради №233 від 19 грудня 1989 року за мамою позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , було визнано право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності. Згідно рішення Тисменицького районного суд від 19 лютого 1996 року проведено реальний розподіл вказаного вище домоволодіння із виділенням часток співвласників. Так, ОСОБА_5 передано у власність житлові і нежитлові приміщення будинку із господарськими будівлями та спорудами, що складає 78/100 часток будинковолодіння в АДРЕСА_1 . ЇЇ сину, ОСОБА_6 також передано у власність житлові і нежитлові приміщення будинку із господарськими будівлями та спорудами, що складає 22/100 частини спірного будинковолодіння. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 78/100 частин спірного спадкового будинковолодіння успадкували в рівних долях її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Таким чином позивач ОСОБА_2 став власником 39/100 частини, а його брат ОСОБА_6 власником 61/100 частини цього ж майна, однак в установленому законом порядку не оформили свої спадкові права. Крім того, ОСОБА_6 був власником Ѕ частини однокімнатної квартири в АДРЕСА_2 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м, яка ним була придбана 24.07.2003р. в шлюбі та за спільні кошти з відповідачем ОСОБА_4 і оформлена на ім`я останньої. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 також помер, тому належні йому 61/100 частину в спірному будинковолодінні та Ѕ частину спірної квартири успадкувала позивачка ОСОБА_1 відповідно до посвідченого в її користь заповіту. У зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, нотаріус позивачам відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину та оформлення спадщини у нотаріальному порядку.

У поданому письмовому відзиві відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечила, вказала про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки визнання права власності в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, а спадщина може бути оформлена в нотаріальному порядку так як в матеріалах справи є свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння видане 10.01.1990 року. Крім того вказує, що заповіт складений 17.04.2018 року в користь позивачки є скасованим заповітом від 18.04.2018 року, а останній містить суперечності щодо місця його посвідчення. Просила відмовити в задоволенні позову.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , її представник- адвокат Марущак В.І. позов підтримали в повному обсязі та подали до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідачка ОСОБА_4 не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їхні представники в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку.

Згідно приписів ст.43-44 ЦПК України особи, які беруть участь в справі, зобов`язані добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

За таких обставин, керуючись ст.223 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участіяк позивачів так і відповідачів та їхніх представників, за наявними в ній матеріалами, враховуючи, що у суду є всі необхідні докази для вирішення спору по суті, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради №233 від 19 грудня 1989 року за ОСОБА_5 визнано право власності на будинковолодіння в АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 та 10.01.1990р. останній видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння (а.с.32).

Відповідно до рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 1996 року проведено реальний розподіл вказаного вище спірного домоволодіння із виділенням часток співвласників. ОСОБА_5 передано у власність житлові і нежитлові приміщення будинку із господарськими будівлями та спорудами, що складає 78/100 часток будинковолодіння у АДРЕСА_1 ; ОСОБА_6 передано у власність житлові і нежитлові приміщення будинку із господарськими будівлями та спорудами, що складає 22/100 частини спірного будинковолодіння (а.с.33-34).

Згідно звіту про оцінку майна від 08.07.2019 року вартість спірного домоволодіння становить 108789 грн. 00 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть останньої (а.с.7).

Згідно довідки Майданської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 04.06.2018р. за №422 на час відкриття спадщини з ОСОБА_5 проживали її сини ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.45).

Таким чином, відповідно до вимог ст. 1261, 1268-1270 ЦК України позивач ОСОБА_2 з його братом ОСОБА_6 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За таких обставин ОСОБА_2 належать 39/100 частин будинковолодіння в АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 став власником 61/100 частини цього ж будинковолодіння, однак в установленому порядку спадкоємці не оформили свої спадкові права.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.06.2018р. за №96/02-31 виданої державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. вбачається, що нотаріус відмовив позивачу ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно (39/100 частину) у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння відсутні.

17 квітня 2018 року ОСОБА_6 в присутності двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 склав заповіт, який було посвідчено головним лікарем ОКЛ в місті Івано-Франківськ Грищуком О.І., зареєстровано за №5 про те, що після його смерті все належне йому майно заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

18 квітня 2018 року ОСОБА_6 склав новий заповіт, який було посвідчено Майданською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області про те, що після його смерті, все належне йому майно також заповів позивачці ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця (а.с.8).

Отже, позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом всього належного ОСОБА_6 майна.

Відповідачка ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом першої черги так як є дочкою померлого ОСОБА_6 .

Співвідповідачка ОСОБА_4 не є спадкоємцем ні за законом, ні за заповітом померлого ОСОБА_6 , оскільки є колишньою дружиною спадкодавця і шлюб укладений ними 14.08.1990 року було розірвано відповідно до рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.11.2013 року, справа №352/2879/13-ц.

З матеріалів спадкової справи №101/2018р., відкритої після смерті ОСОБА_6 вбачається, що 06 червня 2018 року позивачка ОСОБА_1 подала до Тисменицької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом.

Крім того, відповідачка ОСОБА_3 16.10.2018 року також подала до Тисменицької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом.

З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.06.2018р. за №95/02-31, виданої державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. вбачається, що нотаріус відмовив позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - 61/100 частин будинковолодіння в АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що правовстановлюючі документи на спірне будинковолодіння відсутні.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Частиною першою ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1223 ЦК України (ч.2,3) передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України та право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України ).

Частиною першою ст.1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 ст.1234 ЦК України право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Як встановлено ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до приписів ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини.

Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина перша ст. 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Так, відповідно установленої практики ВС, викладеної ним в своїх постановах заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і, тому, покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-496цс17 від 06.09.2017р., та Верховного Суду по справі № 61-11600св19 від 07 серпня 2019 року, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц (провадження № 61-49121св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18 (провадження № 61-14842св19), від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18 (провадження № 61-17906св19), від 26 березня 2020 року у справа № 517/82/19 (провадження № 61-1340св20), слід враховувати факт свободи заповіту, як фундаментального принципу спадкового права та дотримуватися принципу пропорційності між застосованим заходом і переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, вирішуючи спір, суд, в частині позовних вимог ОСОБА_2 виходить із того, що позивач є спадкоємцем за законом першої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Позивач спадщину прийняв шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій перешкоджає йому оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку тому суд вважає, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і за ним слід визнати право власності на 39/100 частки будинковолодіння в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Аналогічно, вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить із того, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , адже відповідно до заповітів, посвідчених 17.04.2018 року та 18.04.2018р. останній все належне йому майно заповів саме позивачці ОСОБА_1 .

Суд враховує також те, що свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 спадщину прийняла шляхом подачі 06 червня 2018 року до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття, а постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій перешкоджає їй оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, тому суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і за нею слід визнати право власності на 61/100 частину будинковолодіння в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

Як вбачається із рішення Тисменицького районного суду від 15.11.2013 року, справа №352/2879/13-ц співвідповідачка ОСОБА_4 та спадкодавець ОСОБА_6 в період з 1990 року по 2013 рік перебували в шлюбі, який було розірвано згідно рішення суду від 15.11.2013 року.

За час шлюбу ними придбано однокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м, що підтверджується наданим на вимогу суду приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан М.В. копією договору купівлі-продажу майна, посвідченого 24.07.2003 року, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та матеріалами інвентарної справи.

Відповідно до п.4 ч. 1 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України до цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В силу вимог ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна норма міститься в Сімейному кодексом України (стаття 60) за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення закону було закріплено й у ст. 22 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними (ст.ст.69,70 СК України).

Відповідно до правової позиції викладеної в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, де роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічні роз`яснення містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Отже, з врахуванням викладеного вище, майно подружжя набуте за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, і це право презюмується.

У зв`язку з тим, що під час шлюбу спадкодавця ОСОБА_6 із співвідповідачкою ОСОБА_4 ними в 2003 році придбано однокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , тому дане майно є їх спільною сумісною власністю і відповідно спадкодавцю належить Ѕ частка в ньому незалежно від того на чиє ім`я оформлена власність.

Жодних доказів того, що дане спірне нерухоме майно є особистою власністю співвідповідачки ОСОБА_4 судом не здобуто.

За таких обставин в контексті вимог ст. 1218 ЦК України та враховуючи принцип змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог, суд вважає, що до складу спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті в тому числі право на Ѕ частку спірної квартири.

Однак з постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.12.2020р. за №257/02-31, виданої державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. вбачається, що нотаріус відмовив позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно - Ѕ частку спірної однокімнатної квартири в АДРЕСА_2 у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на спірну квартиру відсутній (а.с.141).

Оскільки позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , спадщину прийняла шляхом подачі 06 червня 2018 року до нотаріальної контори заяви про її прийняття, а постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій перешкоджає їй оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку тому суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення в повному обсязі, і за нею слід визнати право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири в АДРЕСА_2 , загальною площею 30,8 кв.м, житловою 17,2 кв.м в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 .

На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1233, 1234, 1236, 1254, 1266, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України, керуючись ст. 263-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом та заповітом задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 право власності на:

-61/100 частку будинковолодіння у АДРЕСА_1 ;

-1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 30,8 кв м, житловою 17,2 кв м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 39/100 частки будинковолодіння у АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачі: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 , АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Повне рішення складено 01.04.2022 р.

Суддя Руслан СТРУТИНСЬКИЙ