ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/15621/21

Провадження № 22-ц/4820/536/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя - доповідач), Талалай О.І., Ярмолюка О.І. секретар судового засідання Філіпчук О.В.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/15621/21 за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2021 року (суддя Заворотна О.Л., повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому зазначав, що 22.11.2019 посадовими особами Ярмолинецького відділу поліції Головного управління національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУНП в Хмельницькій області) щодо нього було складено протокол про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року провадження в справі було закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю в його діях події і складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Позивач вказував, що через незаконні дії посадових осіб він перебував під слідством 4 місяці і 22 дні, тому з урахуванням положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої складає 28440 грн (6000 грн - розмір мінімальної заробітної плати у 2021 році х 4 місяці 22 дні) та на відшкодування понесених витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 28440 грн моральної шкоди, 10000 грн сплачених адвокату за надання правової допомоги, всього 38440 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 10000 грн моральної шкоди та 10000 грн витрат на правову допомогу. В решті вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2022 року стягнуто з державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 2600 грн витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2021 року, ГУНП в Хмельницькій області оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначає, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження приниження його честі та гідності, моральних страждань, а тим більше погіршення стану здоров`я у зв`язку з очікуванням судового рішення за результатом розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції та відповідно до статті 251 КУпАП є одним із видів доказів, що перелічені у цій статті. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою (органом) справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований.

Таким чином, як вказує апелянт, поліцейський 22.11.2019 будь-якого рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не приймав, а лише у відповідності до повноважень визначених Законом України «Про Національну поліцію» здійснив фіксування адміністративного правопорушення та спрямував зібрані матеріали до суду для прийняття відповідного рішення і, як наслідок, будь-якого незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, відносно позивача не вчинялись. А тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 28400 грн моральної шкоди, 10000 грн сплачених адвокату за надання правової допомоги, а всього 38440 грн, завданих начебто у зв`язку з складенням відносно нього протоколу про вчинення адміністративного правопорушення відсутні.

Апелянт вказує, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Ці доводи узгоджуються з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №312/262/18.

До того ж, сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її стягнення.

Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на необґрунтованість та упередженість висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, адже суд вказав, що ним встановлено у цій справі, що здійснення провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Однак, ні позивач не надав доказів, ні суд самостійно не встановив протиправність дій поліцейського під час збирання ним доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ст.130 КУпАП. Натомість суд лише констатував, без посилання на будь які докази, незаконність дій посадових осіб відповідача.

Поміж того, представник ГУНП в Хмельницькій області посилається на те, що виходячи зі змісту ст. 143 КАС України, вимога щодо стягнення судових витрат, не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження, в якому повинно було розглядатися таке питання.

Зважаючи на викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

Відзив до апеляційного суду від ОСОБА_1 не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

І відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення судового рішення, постановленого за відсутністю учасників справи є дата складення повного судового рішення 30 березня 2022 року.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що здійснення провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. А тому, керуючись принципами поміркованості, розумності, справедливості, суд вважав за можливе стягнути на користь позивача з Державного бюджету України 10000 грн моральної шкоди та 10000 грн витрат на правову допомогу.

Проте, з таким висновком суду в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача колегія суддів не погоджується.

Так, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статей 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, що відсилає до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Згідно з ч.1ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тому, за змістом ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України відповідно до загальних умов цивільно-правової відповідальності необхідною умовою для відшкодування шкоди державою є неправомірні дії державного органу, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, які повинен довести позивач.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Як слідує із зазначеної постанови 22.11.2019 відповідно до протоколу ДПР18 №237591, за яким ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 22.11.2019 о 14:00 год. на 205 км автодороги Н-03 «Житомир-Чернівці» в порушення п.2.9 «а» ПДР він керував автомобілем Ford Mondeo, реєстраційний номер НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння.

Закриваючи провадження у справі відносно ОСОБА_1 , Ярмолинецький районний суд виходив з того, що в порушення вимог ст. 266 КУпАП у відповідності до протоколу свідки були відсутні; протокол не містить відомостей про огляд водія на місці зупинки транспортного засобу поліцейським із використанням спеціальних технічних засобів та відомостей про можливу відмову водія від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу. При цьому, лише незгода водія на проведення огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів на стан, зокрема, наркотичного сп`яніння або незгода з його результатами є підставою для проведення огляду в закладах охорони здоров`я. А долучений до матеріалів справи відеозапис на камеру мобільного телефону не доводить дотримання вказаних вимог, оскільки на неодноразову вимогу суду належний відеозапис, який був би оформлений у відповідності до наказу №1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису» наданий не був.

Враховуючи обставини, встановлені постановою Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року у справі №689/2345/19, апеляційний суд констатує, що дії поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП щодо позивача не відповідали вимогам закону (ч.ч.1-2 ст. 266 КУпАП, «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння», затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735 та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного сп`яніння або перебувають під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17.12.2008 №1103).

Згідно норм глав 19-21 КУпАП притягнення особи до адміністративної відповідальності розпочинається зі стадії складання щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення.

Наведене підтверджує факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок дій поліцейського при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП відносно нього, які не відповідали вимогам закону.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17.

Суд не приймає до уваги протилежну за змістом постанову Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №312/262/18, на яку посилається в апеляційній скарзі представник ГУНП в Хмельницькій області, оскільки її висновки прямо суперечать правовій позиції, викладеній в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц, адже цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див. постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19)).

Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19), а релевантний правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18).

Такий висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 29 вересня 2021 року по справі № 166/1222/20.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/1799/16-ц від 10 жовтня 2019 року.

Разом з тим, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, а тому з урахуванням незначної тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимог розумності та справедливості, враховуючи наявність судових рішень про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та враховуючи, що моральна шкода не може бути джерелом збагачення, судова колегія вважає, що відшкодуванню на користь позивача підлягає моральна шкода саме в розмірі 1 000 грн, що буде належною та достатньою для її покриття.

А отже, підлягає до зміни оскаржуване судове рішення в частині розміру стягнутої моральної шкоди до 1000 грн і доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем приниження його честі, гідності та ділової репутації і розміру його моральних страждань є обґрунтованими.

Разом з тим, посилання в апеляційній скарзі на те, що вимога про стягнення судових витрат не підлягає правовому захисту в іншому провадженні, ніж провадження в якому повинно було розглядатися таке питання, не заслуговують на увагу.

Так, судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням конкретної справи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно процесуальним законодавством.

Нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не врегульовано поняття судових витрат, в тому числі й витрат на правову допомогу адвоката у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, ці витрати позивача не віднесені законом до категорії судових витрат, відтак відсутні підстави визнавати їх судовими витратами в іншій судовій справі.

В свою чергу за змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч.1 ст. 22 ЦК України).

З врахуванням встановлення факту порушення права позивача та понесення ним витрат на правову допомогу адвоката з метою відновлення свого порушеного права ці витрати позивача є збитками (майновою шкодою) і підлягають відшкодуванню державою.

А тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення із відповідача шляхом списання із рахунку Державної казначейської служби України 10000 грн сплачених ОСОБА_1 у зв`язку із наданням йому правової допомоги, що підтверджується розрахунковою квитанцією №700441 від 20.12.2019 із зазначенням назви послуги: юридичні послуги у справі за ч.1 ст. 130 ОСОБА_1 та сума 10000 грн, що сплачена адвокату Латюку П.Я.; Додатковим договором до договору про надання адвокатських послуг від 20 грудня 2019 року, що укладений між адвокатом Латюком П.Я. та ОСОБА_1., відповідно до п. 1 якого сторони домовилися, що вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання адвокатських послуг у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП становить 10000 грн (а.с. 33-35).

У відповідності до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати у даній справі в розмірі 972,47 грн (1362 грн (судовий збір, що був сплачений за подання апеляційної скарги) * 71,4 (% задоволених вимог скарги)/100) підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2021 року змінити, зменшивши стягнуту з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду до 1000 грн.

В решті рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 972,47 грн компенсувати Головному управлінню Національної поліції в Хмельницькій області за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 березня 2022 року.

Судді А.П. Корніюк

О.І. Талалай

О.І. Ярмолюк