Справа № 141/832/19
Провадження № 22-ц/801/472/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Климчук С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 рокуСправа № 141/832/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.

Секретар: Кузьменко Б. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями,

Рішення ухвалив суддя Климчук С. В.

Рішення ухвалено о 14.10 год. в смт Оратів Вінницької області.

Повний текст рішення складено 30 грудня 2021 року,

Встановив:

30 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями, мотивуючи свої вимог тим, що вона (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) 13 травня 1969 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 ; після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище - ОСОБА_1 . У них народилося двоє дітей: син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В період шлюбу вони побудували в 1973 році житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Будинок належав подружжю: ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Право власності на будинок зареєстровано за чоловіком ОСОБА_5 , про що виконавчим комітетом Оратівської селищної ради 17 липня 1985 року видано свідоцтво № 113 на право особистої власності, яке зареєстроване в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 110.

14 квітня 1992 року її шлюб із ОСОБА_5 розірваний. Вони в добровільному порядку за участю комісії селищної ради провели розподіл будинку з господарськими спорудами і іншого майна, про що складено акт від 03 лютого 1992 року. Зокрема, ОСОБА_5 виділено: житлову кімнату - 17,3 кв. м, кухню - 7, 7 кв. м., кладову - 4,5 кв. м., сарай - 72 кв. м., гараж - 39 кв. м., сарай - 17 кв. м.; ОСОБА_1 виділено: дві житлові кімнати - 12,6 кв. м. і 18,2 кв. м., коридор - 5,1 кв. м., веранду - 10,9 кв. м., погріб - 14 кв. м., а також поділено майно домашньої обстановки та вжитку. З того часу вони користувалися кожен своєю частиною будинку і майном. При цьому вони виходили із того, що кожному із них належить по Ѕ частці будинку з господарськими спорудами.

Пізніше вона одружилася вдруге, змінивши прізвище на « ОСОБА_1 ».

ОСОБА_5 перебував у цивільному шлюбі, де у нього народився син ОСОБА_3 , відносно якого він визнав своє батьківство.

25 лютого 2005 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 , відповідачем по справі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після його смерті її право власності на 1/2 частку не припинилося.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, спадкоємцями за законом є його троє дітей та дружина ОСОБА_2 .

Діти: ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , зважаючи на те, що їх батько хворів, проте мав належний догляд, відмовилися від спадщини на користь його дружини - ОСОБА_2 , про що подали нотаріусу свої заяви.

Спадкоємцями першої черги залишилися відповідачі по справі: дружина ОСОБА_2 (3/4 частки) і син ОСОБА_3 (1/4 частка).

Зважаючи на те, що акт від 03 лютого 1992 року добровільного розподілу будинку не був зареєстрований в бюро технічної інвентаризації, спадкоємці ОСОБА_5 не визнають за нею право власності на частину будинку, вважаючи його спадковим майном, тому вона змушена звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

13 вересня 2021 року позивач подала до суду заяву про зміну предмета позову, в якій просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що складається із жилої кімнати 12,6 кв. м., жилої кімнати 18,2 кв. м., коридора 5,1 кв. м., веранди 10,9 кв. м., погріба, літньої кухні.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та задовольнити її позовну заяву і стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Зазначила, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права, застосувавши закон, який не підлягає застосуванню. Так, спірні відносини виникли у лютому 1992 року, а тому відповідно до статті 5 ЦК України, до них слід застосувати законодавство, яке на даний час втратило чинність, але станом на 1992 рік регулювало спірні відносини. Суд невірно застосував положення статті 69 СК України і статті 334 ЦК України, які набрали чинності із 2004 року і не регулюють спірні правовідносини та застосував статтю 118 ЦК УРСР, яка регулює зовсім інші відносини, а не спірні.

Також суд не врахував, що акт добровільного розподілу будинку від 03 лютого 1992 року, посвідчений Оратівською селищною радою, складений у відповідності із діючою на той час Інструкцією № 380 від 15 липня 1985 року та є доказом поділу спільного майна подружжя, після оформлення якого один його примірник віднесли в КП «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» для реєстрації, про що свідчить наявність в матеріалах інвентаризаційної справи оригіналу примірника акта від 03 лютого 1992 року. З невідомих причин працівники БТІ не здійснили реєстрацію цього акта, що було встановлено лише під час розгляду у суді даного спору; відмова у здійсненні такої реєстрації відсутня і матеріали інвентаризаційної справи її також не містять.

З часу оформлення цього акту та поділу будинку співвласник ОСОБА_5 не вчинив жодних дій, які б вказували на заперечення такого поділу чи на порушення умов цього акту. До дня його смерті не виникало жодного спору з приводу обставин, які врегульовані даним актом. І лише після його смерті спадкоємці стали не визнавати такий поділ.

Також судом не враховано, що виникнення права власності не пов`язується із реєстрацією нерухомого майна. Судом першої інстанції не застосовано статтю 128 ЦК УРСР, яка регулює спірні правовідносини. Отже, у позивача виникло право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами 3 лютого 1992 року - з часу складення акта (договору) по поділ такого нерухомого майна та переходу частини житлового будинку і господарських споруд.

Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не надіслали.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якименко-Шевчук Ю. О. підтримала апеляційну скаргу, просить задовольнити її, постановивши нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гуща Я. В. заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження шлюбного прізвища № 5 від 18 липня 2018 року, ОСОБА_5 і ОСОБА_1 уклали шлюб 13 травня 1969 року; прізвище дружини після укладення шлюбу: ОСОБА_1 (а. с. 6).

14 квітня 1992 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 14 квітня 1992 року, виданим Оратівським райвідділом ЗАГСу Вінницької області (а. с .7).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження шлюбного прізвища № 4 від 12 серпня 2014 року, ОСОБА_14 і ОСОБА_1 уклали шлюб 09 лютого 2002 року; прізвище дружини після укладення шлюбу: ОСОБА_1 (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 на право особистої власності від 17 липня 1985 року, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_5 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Оратівської селищної ради народних депутатів № 5 від 15 травня 1985 року в зв`язку з перетворенням села в селище міського типу. Свідоцтво № 113 на право особистої власності зареєстроване в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 110 (а. с. 10).

Згідно акта від 03 лютого 1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , по АДРЕСА_4 , складеного комісією в складі: депутата селищної Ради Бузівського С. К., сусідів: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та за участю: ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , добровільно розділили житловий будинок, прибудови надвірні та майно. Житловий будинок побудований в 1973 році житловою площею 60,9 кв. м., складається із трьох жилих кімнат, кухні, коридора, кладової, веранди, надвірних прибудов, літньої кухні, гаража. ОСОБА_5 виділено: жилу кімнату площею 17,3 кв. м., кухню площею 7,3 кв. м., кладову площею 4,5 кв. м., два сараї площею 72 кв. м. і 17 кв. м. та гараж; ОСОБА_1 виділено: жилу кімнату площею 12,6 кв. м., жилу кімнату площею 18,2 кв. м., коридор площею 5,1 кв. м., веранду площею 10,9 кв. м., погріб площею 14,0 кв. м. (а. с. 15).

Із довідки № 98 від 26 червня 2018 року, виданої КП «Гайсинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», вбачається, що згідно матеріалів технічного архіву Гайсинського МБТІ право власності на об`єкт - житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 , було зареєстровано Тульчинським МБТІ за ОСОБА_5 , згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 17 липня 1985 року, виданого виконавчим комітетом Оратівської селищної ради, записано в реєстрову книгу ФЖ-2, за реєстровим № 110 (інформація про власника станом на 29 грудня 2012 року). Вулицю Жовтневу змінено на вулицю Подільську згідно рішення 1 сесії 7 скликання Оратівської селищної ради від 19 листопада 2015 року. Номер будинку АДРЕСА_1 змінено на АДРЕСА_1 згідно рішення № 66 від 27 серпня 2015 року, виданого виконавчим комітетом Оратівської селищної ради (а. с. 31).

25 лютого 2005 року ОСОБА_5 і ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Оратівського районного управління юстиції; прізвище після одруження: чоловіка - ОСОБА_1 , дружини - ОСОБА_2 (а. с. 22, 88).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Оратівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у Вінницькій області (а. с. 16).

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 51909604 від 15 травня 2018 року, приватним нотаріусом Дроновою В. О. 15 травня 2018 року зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_5 (а.с. 17).

Згідно довідки № 440 від 22 травня 2018 року, виданої Оратівською селищною радою Вінницької області, в тому, що відповідно до запису в погосподарській книзі № 13 виконавчого комітету Оратівської селищної ради, особовий рахунок № НОМЕР_5 , померлий ОСОБА_5 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований і проживав в АДРЕСА_1 . На день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 за вказаною адресою були зареєстровані і спільно проживали із ним: дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Малолітніх та неповнолітніх осіб, які б проживали та були зареєстровані спільно із спадкодавцем, не значиться (а. с. 23).

Аналогічну інформацію містить видана Оратівською селищною радою довідка № 425 від 15 травня 2018 року (а. с. 77).

Згідно довідки № 1254 від 10 вересня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Оратівської селищної ради, в зв`язку з впорядкуванням адресного господарства, змінена адреса житлового будинку, який належав ОСОБА_5 з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (а. с. 24). Згідно витягу із рішення № 66 від 27 серпня 2015 року виконавчого комітету Оратівської селищної ради, змінено адресу житлового будинку ОСОБА_5 , який раніше мав адресу: АДРЕСА_1 , на адресу: АДРЕСА_1 (а. с. 25). Згідно рішення 1 сесії 7 скликання Оратівської селищної ради від 19 листопада 2015 року вулицю Жовтневу перейменовано на вул. Подільську (а. с. в смт Оратів Вінницької області 26).

Із наявної в матеріалах цивільної справи копії спадкової справи № 37/2018 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається наступне (а. с. 69-97).

Після смерті спадкодавця ОСОБА_5 спадкоємці першої черги звернулися до нотаріуса із відповідними заявами: про прийняття спадщини - син ОСОБА_3 , подавши заяву 15 травня 2018 року (а. с. 71) і дружина ОСОБА_2 , подавши заяву 22 травня 2018 року (а. с. 72); про відмову від прийняття спадщини за законом на користь дружини померлого ОСОБА_2 - дочка ОСОБА_8 , подавши заяву 22 травня 2018 року (а. с. 73) і син ОСОБА_7 , подавши заяву 12 липня 2018 року (а. с. 74).

Із домової книги для реєстрації громадян, що проживають в АДРЕСА_1 , вбачається, що за № п/п 2, значилася прописаною: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженка с. Зозів Липовецького району Вінницької області; виписана 28 жовтня 1999 року (а. с. 109-112).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що при складенні акта від 03 лютого 1992 року добровільного розподілу індивідуального житлового будинку і прибудов надвірних, а також майна між громадянами ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , не було дотримано вимог чинного на час укладення законодавства, у тому числі вимог статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР та пункту 6.4 «Инструкции о порядке проведения регистрации жилищного фонда с типовыми формами учетной документации», затвердженої наказом Центрального статистичного управління СРСР № 380 від 15 липня 1985 року, особливо положень статті 118 ЦК Української РСР щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації даного акту, у зв`язку з чим такий акт укладений у простій письмовій формі не може бути доказом факту поділу спільного нерухомого майна подружжя, а лише встановлював порядок користування житловим будинком між подружжям у 1992 році.

При цьому суд враховував, що саме на позивача покладений обов`язок доказування, зокрема, щодо спростування презумпції виникнення права спільної сумісної власності подружжя та, відповідно, набуття позивачем права спільної часткової власності на житловий будинок, підтверджене належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами. Оскільки ОСОБА_1 не надала таких доказів на підтвердження набуття нею права власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, що складається із жилої кімнати площею 12,6 кв. м., жилої кімнати площею 18,2 кв. м., коридора площею 5,1 кв. м., веранди 10,9 кв. м., погреба, літньої кухні, тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні її позову.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до статті 112 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до чинної на 1992 рік статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно із чинною на час виникнення спірних правовідносин статтею 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зазначена норма права презумує спільну сумісну власність подружжя на майно, яке набуте цим подружжям у період шлюбу.

Стаття 28 КпШС України визначила розмір часток кожного із подружжя при поділі спільного майна таким чином, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; лише в окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

По справі встановлено, що подружжя: ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , шлюб яких зареєстрований 13 травня 1969 року (а. с. 6), у 1973 році побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 11-13), на який видано свідоцтво № НОМЕР_2 на право особистої власності від 17 липня 1985 року на ім`я чоловіка ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Оратівської селищної ради народних депутатів № 5 від 15 травня 1985 року в зв`язку з перетворенням села в селище міського типу, яке зареєстроване в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 110 (а. с. 10).

Житловий будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1 належав подружжю ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя. При поділі будинку при розірванні шлюбу в 1992 році, частки, що належали кожному із подружжя, були рівними.

Після розірвання шлюбу у 1992 році (а. с. 7) подружжя розпорядилося майном, що перебувало у його спільній власності за спільною згодою, шляхом поділу цього майна, проведеного добровільно, про що 03 лютого 1992 року оформлено відповідний акт комісією в складі: депутата селищної Ради Бузівського С. К., сусідів: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та за участю подружжя: ОСОБА_5 і ОСОБА_1 і ними підписаний (а. с. 15).

Таким чином станом на 1992 рік правовий статус житлового будинку по АДРЕСА_1 визначений як спільна сумісна власність подружжя, який після припинення шлюбу таким же і залишився, оскільки в матеріалах справи відсутні докази будь-якої зміни статусу спірного будинку. Таким доказом не можна визнати акт від 03 лютого 1992 року про добровільний розподіл житлового будинку, враховуючи те, що згідно вимог діючої на той час статті 16 Закону України «Про власність» та статті 112 ЦК України в редакції 1963 року, майно може належати двом громадянам на праві спільної власності, яка існує у двох видах: часткова власність (з визначенням часток) та сумісна власність (без визначення часток), а цим актом від 03 лютого 1992 року частки бувшого подружжя не змінювалися і не визначалися, лише був встановлений порядок користування кожним із подружжя певними приміщеннями, без визначення за кожним із них розміру частки у будинку.

Із долученої до матеріалів цивільної справи копії домової книги для прописки громадян в АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 була прописана за цією адресою та виписалася 28 жовтня 1999 року (а. с. 109-112), після чого її право спільної сумісної власності на дане нерухоме майно не перестало існувати і житловий будинок продовжував перебувати у спільній сумісній власності бувшого подружжя, оскільки протилежного сторонами не доведено та судом не встановлено.

Також не встановлено зміни правового статусу спірного житлового будинку станом на день смерті власника будинку - одного із бувшого подружжя ОСОБА_5 .

З огляду на встановлені по справі обставини та вимоги матеріального закону, слідує висновок про те, що спірний будинок на день смерті його власника ОСОБА_5 , є майном, що перебуває у режимі спільної сумісної власності бувшого подружжя та за правилами частини 1 статті 28 КпШС України, їх частки у цьому майні є рівними, оскільки іншого судом не встановлено.

Позивач звернулася із даним позовом до суду, яким просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами (а. с. 2-5). При розгляді справи вона змінила свої вимоги і просила визнати за нею право власності на частину житлового будинку з господарськими спорудами, яка складається із двох жилих кімнат площею 12,6 кв. м. і 18,2 кв. м., коридора 5,1 кв. м., веранди 10,9 кв. м., погреба і літньої кухні (а. с. 122), при цьому розмір частки вона не визначала, а також не підтвердила належними і допустимими доказами, що саме така визначена нею частина приміщень складатиме саме 1/2 частку нерухомого майна, на яку за правилами частини 1 статті 28 КпШС України, вона має право.

Таким чином, у зв`язку із наведеним заявлені одним із бувшого подружжя - дружиною ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають до часткового задоволення про визнання за нею права власності на частину нерухомого майна спільної сумісної власності із визначенням цієї частини у розмірі 1/2, у відповідності до вимог статті 28 КпШС України (чинної на 1992 рік - час розірвання шлюбу між подружжям), згідно якої частки є рівними.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 , які полягають у застосуванні до вимог позивача строку позовної давності визнаються безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на законі, враховуючи наступне.

Згідно вимог частин 2 і 3 статті 29 КпШС України поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу (ч. 2). Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ч. 3).

Статтею 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлений в три роки.

Статтею 76 ЦК України, 1963 року, встановлювався початок перебігу строку позовної давності, за правилами якої перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічною є нині діюча стаття 72 СК України, якою визначено, що до вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права (частина 2).

Як встановлено по справі про порушення свого права позивач дізналася після смерті співвласника будинку - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим його спадкоємці звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини і коли приватним нотаріусом Оратівського районного нотаріального округу Вінницької області Дроновою В. О. було відкрито спадкову справу - 15 травня 2018 року (а. с. 68, 71).

Отже, із 15 травня 2018 року право позивача порушене і з цього дня розпочинається обчислення трирічного строку позовної давності для звернення позивача до суду за його захистом.

Позивач звернулася із даним позовом до суду 25 вересня 2019 року, надіславши його поштою (а. с. 1, 2-5, 36). Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2019 року, призначення судді не відбулося по причині відсутності потрібної кількості суддів для розподілу справи (суддів - 0) (а. с. 37). Автоматизований розподіл справи проведений між суддями 18 серпня 2020 року (а. с. 40, 41).

Отже, із даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду в межах визначених законом строків позовної давності.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість і законність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину нерухомого майна спільної сумісної власності із визначенням цієї частини у розмірі 1/2, та про незаконність рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим воно підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:М. В. Матківська
Судді:В. В. Сопрун
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2022 року