Номер провадження: 22-ц/813/3727/22
Номер справи місцевого суду: 521/4355/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Вадовської Л.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року, ухваленого під головування судді Тополевої Ю.В., повний текст рішення складений 05 березня 2021 року, у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У березні2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просило усунути перешкоди в праві розпорядження майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 27.04.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті у сумі 30 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 27.04.2007 року було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

12.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу № 1 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ТОВ «Кей-Колект».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору іпотекодержатель в позасудовому порядку здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами договору іпотеки, зокрема, 16.09.2019 року іпотекодержателем було звернено стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. ст. 35-37 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2.4.9. договору іпотеки ОСОБА_3 , як іпотекодавець зобов`язався не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Відповідно до довідки № 218/01-02 від 25.02.2020 року в спірній квартирі з 26.11.2007 року, після укладення договору іпотеки, без згоди іпотекодержателя був зареєстрований відповідач - ОСОБА_1 , 1991 року народження. Реєстрація ОСОБА_1 в спірній квартирі, яка належить на праві власності ТОВ «Кей-Колект» позбавляє позивача можливості розпоряджатися своїм майном у повному обсязі, в тому числі відчужити майно, оскільки, на думку позивача, для потенційного покупця є пріоритетним фактор відсутності зареєстрованих осіб у майні, яке відчужується.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року позов ТОВ «Кей-Колект» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволений.

Усунуті ТОВ «Кей-Колект» перешкоди в праві розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду,ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_1 був прописаний у спірній квартирі не в 2007 році, а в 1991 році, крім того є хибним висновок про те, що після набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру у ОСОБА_1 припинилися підстави для користування.

Відзиву до суду надано не було.

Учасники справи про призначене судове засідання на 30 березня 2022 року були сповіщені належним чином (а.с. 134-138).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (05 квітня 2022 року).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_2 кредит в іноземній валюті в сумі 30 000,00 доларів США (а.с. 11).

27 квітня 2007 року між ОСОБА_3 , яка виступає майновим поручителем за ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в забезпечення зобов`язань позичальника передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., та зареєстровано в реєстрі за № 1767 (а.с. 16).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого до ТОВ «Кей-Колект» перейшло право вимоги, в тому числі і за договором кредиту, укладеним із ОСОБА_2 (а.с. 18).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, в тому числі і за договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_3 (а. с. 22).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 17.09.2019 року вбачається, що ТОВ «Кей-Колект» є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48711162 від 17.09.2019 (а.с. 25).

Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 25 лютого 2020 року за № 218/01-02 в квартирі АДРЕСА_1 значиться зареєстрованим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 26.11.2007 року (а.с. 10).

Задовольняючи позов ТОВ «Кей-Колект» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , будучи неповнолітнім, був зареєстрований у спірній квартирі своєю матір`ю ОСОБА_3 після укладення договору іпотеки без погодження із іпотекодержателем, яке не передбачалося Законом України «Про іпотеку» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, після набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , у відповідача ОСОБА_1 припинилися підстави для користування квартирою, яка перебувала до 16 вересня 2019 року у власності ОСОБА_3 .

Судом вірно встановлено, що є доведеним факт того, що ТОВ «Кей-Колект» є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_1 , будучи зареєстрованим в спірній квартирі, порушує право власності позивача, що надало позивачу право звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Проте, відповідачем у відповідності до вимог закону не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача та відсутності у ОСОБА_1 на праві власності іншого житлового приміщення.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Також судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_1 був прописаний у спірній квартирі не в 2007 році, а в 1991 році, крім того є хибним висновок про те, що після набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірну квартиру у ОСОБА_1 припинилися підстави для користування, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 81). ОСОБА_2 , батько відповідача, відповідно до кредитного договору зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с. 11). ОСОБА_3 , мати відповідача, відповідно до договору іпотеки зареєстрована в АДРЕСА_1 . З договору іпотеки вбачається, що ОСОБА_3 є власником кв. НОМЕР_1 , яка є предметом договору іпотеки на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.03.1998 року (а.с. 10).

Неповнолітня дитина може бути зареєстрована за місцем реєстрації одного з батьків.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_1 не був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на 1991 рік, що підтверджується тим, що його мати ОСОБА_3 одноособово приймала участь у приватизації квартири.

Оскільки, як було встановлено судом, ОСОБА_1 , будучі неповнолітнім, був зареєстрований у спірній квартирі своєю матір`ю ОСОБА_3 після укладення договору іпотеки без погодження із іпотекодержателем, у ОСОБА_1 припинилися підстави для користування вказаною квартирою, так як ТОВ «Кей-Колект» набуло право власності на спірну квартиру.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 квітня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ С.М. Сегеда