Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

07 квітня 2022 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - Миколаєнко Т.А.,

за участі: секретаря судового засідання - Хандусь І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, у якій просить суд:

- розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 20 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1338;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 грн 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду;

- судові витрати стягнути з відповідача.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 вересня 2013 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх п`яти років сімейні стосунки між подружжям погіршилися. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть та не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Надії на примирення немає, сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. У кожного із сторін є сімейні стосунки з іншими людьми. Спору щодо поділу майна подружжя та визначення місця проживання дитини немає. Син проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач після припинення шлюбно-сімейних відносин матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та ставить позивача і сина у скрутне матеріальне становище.

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 26 січня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін 02 березня 2022 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідача було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем його реєстрації, які згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримано ним 10 лютого 2022 року.

Крім того, про відкриття провадження, можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками, а також про дату, час та місце розгляду справи відповідача було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

02 березня 2022 року справу було знято з розгляду у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану на території України строком на 30 діб.

Чергове судове засідання призначено на 07 квітня 2022 року.

Позивач та відповідач були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи.

Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався.

Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам було роз`яснено, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, з 20 вересня 2013 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1338, що засвідчується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 20 вересня 2013 року /а.с. 10/.

Від даного шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 від 12 березня 2014 року /а.с. 11/.

З довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 179 від 21 січня 2022 року вбачається, що син сторін зареєстрований і проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 14/.

Спільне подружнє життя не склалося. На даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Шлюбні відносини фактично припинені. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Спору щодо набутого під час шлюбу майна та визначення місця проживання дитини немає.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що після припинення шлюбно-сімейних відносин позивач одна несе витрати по утриманню сина, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню його потреб, а також витрат на забезпечення його життєдіяльності. Дані обставини не спростовано відповідачем.

Отже, судом встановлено факт реєстрації шлюбу між сторонами та наявність у них спільного сина, який проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.

Відповідно до положень статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Згідно з частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За приписами частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У пункті 126 рішення у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини, з яких вона наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, сімейні стосунки подружжя є формальними, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають, отже, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їхнім інтересам.

Крім того, суд наголошує, що він не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин. Вільність та рівність цих стосунків, а також можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а тому вважає необхідним позов у частині розірвання шлюбу задовольнити, а шлюб - розірвати.

Згідно з частиною 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частинами восьмою та дев`ятою статті 7 СК України закріплено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За приписами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти.

Частинами 2, 3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За приписами статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України.

Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника.

Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи, що малолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні і даний факт відповідачем не спростовано, суд дійшов висновку, що дитина потребує стабільної, щомісячної матеріальної допомоги з боку батька, який має обов`язок по утриманню свого малолітнього сина.

Разом з тим, суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів, у разі їх сплати, перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги.

Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та враховувати матеріальне становище сторін. При цьому, суд має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина до досягнення ним повноліття.

Водночас, беручи до уваги положення статей 182, 184 СК України; встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину відповідного віку; зважаючи на те, що обов`язок утримувати неповнолітніх дітей є в рівній мірі обов`язком як матері, так і батька; враховуючи той факт, що позивачем не надано доказів працевлаштованості відповідача та можливості сплачувати ним аліменти в зазначеному розмірі; а також виходячи із засад розумності, добросовісності та справедливості; суд вважає необхідним заявлені позовні вимоги в цій частині задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500 грн 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, із проведенням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити дитині належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою.

У задоволенні решти позовних вимог суд вважає необхідним відмовити.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Згідно з положеннями частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір у сумі 992,40 грн, сплачений позивачем за вимогу про розірвання шлюбу.

Крім того, у порядку частини 6 статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, яка звільнена від сплати судового збору за даною вимогою, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 992,40 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд вважає необхідним, з метою забезпечення інтересів малолітньої дитини, допустити рішення суду про стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Враховуючи наведене та керуючись Конвенцією ООН про права дитини, статтями 24, 55, 56, 110, 112, 113, 114, 150, 155,141, 180 - 183, 184, 191, 199, 200 Сімейного кодексу України, статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1338, - розірвати.

Стягувати з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, із проведенням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за позовною вимогою про стягнення аліментів у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Відповідно до вимог частини 2 статті 115 Сімейного кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставляння відмітки в актовому записі про шлюб.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за вебадресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: Т. А. Миколаєнко