РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 568/635/21

Провадження № 22-ц/4815/365/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання - Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненська Обласна

Енергопостачальна Компанія»,

відповідач - Радивилівський РЕМ ПАТ «Рівнеобленерго»,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Рівнеобленерго»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -

ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2021 року у складі судді Сільман А. О., ухвалене в м. Радивилів Рівненської області об 11 годині 33 хвилини, повний текст рішення складено 04 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська Обласна Енергопостачальна Компанія», Радивилівського РЕМ ПАТ «Рівнеобленерго», Приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказував, що ОСОБА_2 , виконуючи обов`язки працівника ПАТ «Рівнеобленерго», незаконно проник у житловий будинок в АДРЕСА_1 та здійснив протиправні дії по відключенню будинку від електромережі. За даним фактом відкрито кримінальне провадження за ст.. 162 КК України, в якому позивача визнано потерпілим. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 йому завдану матеріальну шкоду в сумі 1 324 грн., яка полягала в знищенні продуктів харчування та майна позивача. Стверджує, що мав намір придбати необхідне електричне обладнання для здійснення господарської діяльності, від реалізації якого отримувати щорічний дохід в сумі 30000 грн., однак внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 він позбавлений можливості розвивати сільське господарство. Зазначає, що у зв`язку із втратою електроенергії в господарстві, був змушений змінити свій стиль життя, витрачати час на відвідування правоохоронних органів та судів, тоді як планував займатись розвитком сільського господарства. Внаслідок вчинення кримінального проступку, позивач відчував душевні страждання, погіршився його сон та стан здоров`я, а тому, він вимушений був лікуватись. Просив суд стягнути з відповідача 300 000 грн. неотриманого доходу, який він мав намір отримати від тваринного сільського господарства, 1 324,00 грн. матеріальних збитків, а також 200 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Рівненська Обласна Енергопостачальна Компанія», Радивилівського РЕМ ПАТ «Рівнеобленерго» про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Рівнеобленерго» про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Рівнеобленерго» на користь ОСОБА_1 1 324,00 грн. матеріальної шкоди та 4 000,00 грн. моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Рівнеобленерго» на користь держави 73 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком винної особи відшкодувати заподіяну її неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, майну фізичної або юридичної особи, в повному обсязі та обґрунтоване належними, достатніми доказами на підтвердження того, що відповідачем Приватним акціонерним товариством «Рівнеобленерго» як роботодавцем третьої особи - ОСОБА_2 заподіяну матеріальну шкоду позивачу. Часткове задоволення позову зумовлене тим, що розмір майнового збитку підтверджений на суму 1 324,00 грн. постановою Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області від 11.02.2010 року, а решту заявленої суми матеріального відшкодування у вигляді упущеної вигоди позивач, на якого законом покладено обов`язок доказування, не довів належними і достатніми доказами. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що заявлений позивачем розмір морального відшкодування є неспівмірним із тривалістю та характером негативних переживань позивача, при цьому судом враховано необхідність вчинення позивачем дій для захисту своїх порушених прав та оцінено моральну шкоду на суму 4 000,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ПрАТ «Рівнеобленерго» оскаржили його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Пояснює, що в судовому засідання працівник відповідача визнав, що проник 12.01.2010 року у приміщення житлового будинку на виконання наказу ПАТ «Рівнеоблегерго» та від`єднав будинок від електропостачання. Додає, що внаслідок таких дій відповідача він був змушений використовувати його за призначенням лише за умови освітлення ліхтариками, п господарство вести із суттєвими обмеженнями. Зауважує, що для певних робіт необхідним було використання електричної техніки та інструменту (наприклад, електропилки, перфоратора, електродрилі, змішувача тощо) і які він винаймав у сусідів, сплачуючи їм як за користування інструментом, так і за використання електроенергії, у зв`язку з чим поніс незаплановані матеріальні втрати. Зазначає, що внаслідок таких неправомірних дій відповідачів він був позбавлений можливості вести сільське господарство та отримувати від цього дохід, як планував. Стверджує, що недоотримав 14 960 кВт електричної енергії за період неправомірного відключення житлового будинку від мережі електропостачання. Заперечує часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди та вважає, що вона підлягає до задоволення у повному обсязі, зважаючи на тривалість та характер моральних страждань, спричинених діями відповідачів по відключенню його будинку від електропостачання. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У своїй апеляційній скарзі ПАТ «Рівнеобленерго» вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи в частині задоволених позовних вимог. Доводить, що матеріальна відповідальність настає лише за наявності вини та пояснює, що ухвалою Демидівського районного суду від 19.06.2020 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Звертає увагу, що доводи позивача про завдання йому матеріальної та моральної шкоди базуються на тому, що така шкода була йому завдана неправомірними діями, однак жодних доказів того, що відключення будинку в АДРЕСА_1 від електропостачання було неправомірним ним не надано. Додає, що сам факт звернення позивача до правоохоронних органів з приводу незаконного проникнення ОСОБА_2 до житла не може свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди. Стверджує, що зусилля, які вживав позивач, були спрямовані на те, щоб ОСОБА_2 було притягнуто до кримінальної відповідальності та на стягнення коштів. Заперечує підставність стягнення матеріальної шкоди та пояснює, що постанова міліції про відмову в порушенні кримінальної справи від 11.02.2010 р., винесена ДІМ Радивилівського РВ УМВС України у Рівненській області ст..лейтенантом міліції А.А. Сова, містить інформацію про збитки, отриману виключно на підставі пояснень позивача, без жодних документальних доказів вартості пошкодженого майна. Додає, що позивачем не доведено, а судом не встановлено причинного зв`язку між поведінкою працівника відповідача та шкодою, завданою позивачу, а відтак відсутні передбачені законом підстави для стягнення цієї шкоди. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні.

У поданому на апеляційну скаргу ПАТ «Рівнеобленерго» відзиві ОСОБА_1 вважає її безпідставною та просить відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12 січня 2010 року, приблизно в обідню пору доби, ОСОБА_2 з метою виконання наряду на відключення електроустановки ПАТ «Рівнеобленерго» № прибув до житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке належало на праві приватної власності померлому ОСОБА_3 ..

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла, діючи умисно, усвідомлюючи, що порушує недоторканість права власності, вважаючи, що в приміщенні відсутні будь-які особи, увійшов, без добровільної згоди власника в середину будинку, де виконуючи свої професійні обов`язки, в кухні здійснив відключення електролічильника обліку електричної енергії типу СО У499, опломбувавши пломбою, тим самим порушив недоторканість житла.

Своїми діями ОСОБА_2 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України.

Як встановлено із ухвали Радивилівського районного суду Рівненської області від 05.06.2014 року у справі № 568/476/14-к, станом на січень 2010 року ОСОБА_1 був власником господарства в АДРЕСА_1 , але юридично не оформив своїх спадкових прав.

01.02.10 р. ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Радивилівського району із заявою про те, що працівниками Радивилівської дільниці «Ей-І-Ес Рівнеенерго» в господарстві, яке йому належить, відключено енергопостачання, і такими протиправними діями йому завдано шкоду в розмірі 1700 грн.

Постановою Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області від 11.02.2010 року ОСОБА_1 відмовлено у порушенні кримінальної справи за ст. 194 КК України, за відсутністю складу злочину. З метою відшкодування завданих збитків рекомендовано звернутись до суду.

22.01.2010 року ОСОБА_1 звернувся до постачальника електроенергії із заявою про відновлення електропостачання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке було відключене з порушенням норм чинного законодавства.

Листом № 123 від 15.02.2010 року енергопостачальник роз`яснив позивачу, що для відновлення енергопостачання в будинку йому необхідно звернутись в Радивилівську дільницю товариства для укладення договору про користування електричною енергією.

В березні 2011 року позивач звернувся із заявою до енергопостачальника про відновлення електропостачання.

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого СВ Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області із заявою, в якій повідомив, що в результаті протиправних дій працівника Радивилівської дільниці «Рівнеобленерго» ОСОБА_2 йому завдано моральну та матеріальну шкоду в сумі 180 000 грн..

В подальшому, 03.06.2020 року, ОСОБА_1 звернувся до Демидіського районного суду Рівненської області із заявою, в якій просив зобов`язати енергопостачальника протягом одного місяця відновити електропостачання до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2020 року у справі №4815/18/20, яка залишена без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України. Закрито кримінальне провадження.

При цьому, суд встановив, що ОСОБА_2 вину визнав повністю та підтвердив факт, що будучи електромонтером, виконуючи наряд по відключенню електропостачання боржників, не до кінця переконався хто є власником будинку, проник всередину житлового будинку та опломбував електролічильник.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що внаслідок протиправних дій працівника ПАТ «Рівнеобленерго» йому завдано матеріальну шкоду в розмірі 301 324,00 грн., яка складається з 1 324,00 грн. шкоди завданої внаслідок пошкодження майна та 300 000,00 грн. неотриманих доходів (упущеної вигоди), які він мав отримати в результаті сільськогосподарської діяльності.

Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З матеріалів справи вбачається, що на час вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_2 працював електромонтером Радивилівського РЕМ ПАТ «Рівнеобленерго». 12.01.2010 року, виконуючи наряд по відключенню електропостачання боржників, діючи умисно, усвідомлюючи, що порушує недоторканість права власності, вважаючи, що в приміщенні відсутні будь-які особи, увійшов, без добровільної згоди власника в середину будинку, де виконуючи свої професійні обов`язки, в кухні здійснив відключення електролічильника обліку електричної енергії типу СО У499, опломбувавши пломбою, тим самим порушив недоторканість житла.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 визнав факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з Радивилівським РЕМ ПАТ «Рівнеобленерго», який є структурним підрозділом ПАТ «Рівнеобленерго», і саме під час виконання професійних обов`язків протягом робочого часу ним було вчинене протиправне діяння, а тому, ПАТ «Рівнеобленерго» як роботодавець ОСОБА_2 є відповідальними суб`єктом за шкоду, яка заподіяна неправомірними діями його працівника під час виконання трудових обов`язків.

З огляду на це відповідні заперечення ПАТ «Рівнеобленерго» апеляційним судом відхиляються.

Покликання ПАТ «Рівнеобленерго», викладені в апеляційній скарзі, на відсутність доказів неправомірності дій працівника ОСОБА_2 спростовується вищевказаними обставинами справи, відповідно до яких ОСОБА_2 визнав у судовому засіданні свою неправомірну поведінку та її протиправність встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили - ухвалою Демидівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2020 року у справі №4815/18/20.

Заперечення апелянта ОСОБА_1 про безпідставну відмову суду першої інстанції у стягненні з відповідачів матеріальної шкоди у формі упущеної вигоди в розмірі 300 000,00 грн. апеляційним судом оцінюються критично.

Відповідно до ч.1, 2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За положеннями статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягатиме відшкодуванню. Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Покладення на особу обов`язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про стягнення збитків у формі упушеної вигоди (неотриманого доходу) ОСОБА_1 стверджував, що шкода, завдана внаслідок неправомірних дій працівника ПАТ «Рівнеобленерго» ОСОБА_2 , виразилась в позбавленні його можливості займатися сільськогосподарською діяльністю та отримувати від неї прибуток. При цьому, позивач не надав суду доказів щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів, не довів того, що він міг і повинен був отримати визначені доходи у заявленому ним розмірі, і що тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Не надано належних доказів і на підтвердження того, що відключення енергопостачання унеможливило здійснення сільськогосподарської діяльності та призвело до заподіяння йому збитків.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про недоведеність вимог про стягнення шкоди у вигляді упущеної вигоди та відмову в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Разом з тим, матеріальна шкода в розмірі 1 324,00 грн., заподіяна позивачу, є доведеною та підтвердженою постановою Радивилівського РВ УМВС України в Рівненській області від 11.02.2010 року, що спростовує заперечення апелянта ПАТ «Рівнеобленерго» в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неправомірної відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Отже, суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 в розмірі 4 000,00 грн., суд першої інстанції врахував ступінь вини ОСОБА_2 , який перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «Рівнеобленерго», глибину та тривалість моральних страждань позивача, яких він зазнав внаслідок протиправного проникнення у житло. Судом взято до уваги глибину та тривалість негативних переживань позивача, пов`язаних із зміною звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачанням часу на складання документів для подання до суду та правоохоронних органів і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану, який існував до порушення його законних прав та інтересів ОСОБА_2 , а також враховано принципи розумності, справедливості, адекватності, співмірності розміру відшкодування завданій шкоді та принцип заборони використання морального відшкодування в якості неправомірного збагачення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особами, які подали апеляційні скарги, не надано.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 03 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.