Справа № 159/6311/21 Головуючий у 1 інстанції: Волкова Ю. Ф.
Провадження № 22-ц/802/396/22 Категорія: 101 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Кіт Н.Д.,

представника заінтересованої особи Паш`яна Д.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 з участю заінтересованої особи: Ковельський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою Ковельського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 січня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт його постійного проживання на території України з часу народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і по даний час, в тому числі і на момент проголошення Незалежності України, тобто станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України Про громадянство України 13.11.1991.

Необхідність встановлення даного факту мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Нововолинську Волинської області, де постійно проживав, закінчив середню школу, працював водієм в Нововолинському АТП 10263, постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 1994 року переїхав в місто Ковель, де постійно проживав без реєстрації на дачному масиві ОСОБА_2 . Вказує, що з дня свого народження і по сьогоднішній день не виїжджав за межі України.

Через те, що він втратив паспорт радянського зразка та своєчасно не оформив паспорт громадянина України, в нього виникло багато проблем з документами. Встановлення юридичного факту йому потрібно для отримання паспорту громадянина України, у зв`язку з чим він звернувся з заявою до Ковельського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, де йому було роз`яснено правила отримання (підтвердження) громадянства, та те, що в його випадку потрібно звернутися до суду для підтвердження юридичного факту. У зв`язку із наведеним він змушений звернутися до суду із відповідною заявою.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 січня 2022 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця міста Нововолинськ Волинської області, на території України з часу народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і по даний час, в тому числі і на момент проголошення Незалежності України, тобто станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності Закону України Про громадянство України 13.11.1991.

В апеляційній скарзі заінтересована особа Ковельський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви.

У судовому засіданні представник заінтересованої особи апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Заслухавши представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наданими заявником письмовими доказами та показами свідків підтверджується факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» від 13 листопада 1991 року.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України в момент проголошення незалежності України або набрання чинності ЗУ « від 18 січня 2001 року « Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.п.1, 2 ч. 1 ст.3 цього Закону, згідно яких городянин України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року.

При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження - за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 ЗУ «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Згідно ст. 3 Закону громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Відповідно до пункту 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Підставою для звернення з даною заявою до суду слугувала втрата ОСОБА_1 паспорта громадянина СРСР та відповідно не можливість отримання паспорта громадянина України в компетентних органах.

Отже, для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України ОСОБА_1 необхідно надати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

На підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 надав копію свідоцтва про народження НОМЕР_1 ; копію атестату про середню освіту за змістом яких вбачається, що він народився в м. Нововолинську де і отримав середню освіту ( а.с 6).

Відповідно до копії військового білету серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 01.11.1981 призваний Нововолинським міським військовим комісаріатом на військову службу, знятий з обліку 07.09.1994 року.

Згідно із трудовою книгою НОМЕР_3 ОСОБА_1 ( 7-8) з 03.08.1981 по 22.10.1998 працював учнем токаря в механічному цеху №2 Нововолинського заводу спец обладнання, з 09.11.1981 по 03.12.1983 проходив військову службу в Збройних силах, з 11.01.1984 по 09.07.1987 працював водієм на вантажному автомобілі в Нововолинському АТП 102639, з 09.07.1987 по 03.05.1991 працював проходчиком на шахті №5 м. Нововолинськ, з 19.07.1993 по 21.12.1993 працював сторожем.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 або станом на 13 листопада 1991.

Надані заявником копії названих документів підтверджують лише факт народження, навчання, працевлаштування ОСОБА_1 у м. Нововолинськ Волинської області до 03.05.1991 року та з 19.07.1993 року, однак не підтверджують факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Варто зазначити, що згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Волинській області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрованим чи знятим з реєстрації не значиться.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ствердили знайомство з ОСОБА_1 з середини 1991 року та проживання з 2008 року з ним по сусідству в місті Ковелі на дачному масиві «Машинобудівник». При цьому ствердно свідки не повідомляли про перебування заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Таким чином, надані заявником письмові докази не є безспірними, належними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 та станом на 13 листопада 1991 року.

Сукупний аналіз зазначених обставин свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про наявність підстав та доказів для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Заявником не надано жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року та відсутні інші письмові докази, які б узгоджувалися між собою.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин даної цивільної справи, на підтвердження обґрунтованості заяви, апеляційним судом неодноразово викликався заявник та його представник, однак жодного разу ні заявник ні його представник не з`явились, що унеможливило суд заслухати їхні особисті пояснення .

Враховуючи викладене, факт безперервного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року є недоведеним.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ковельського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: