Справа № 442/7748/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.В.
Провадження № 22-ц/811/2431/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року в складі судді Курус Р.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину,-

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину.

Вимоги обґрунтовував тим, що 19.03.2003 ухвалою Дрогобицької міської ради №182 надано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 820 кв.м. для ведення садівництва.

06.07.2005 на підставі згаданої ухвали їм видано державні акти про право власності серії ЯА № 569960 та серії ЯА № 569961 на земельні ділянки, кадастрові номери :01:018:0026 та :01:018:0024.

Оскільки частки співвласників земельної ділянки між ними визначені добровільно не були, тому 26.08.2020 звернувся до суду з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки. В ході розгляду справи дізнався, що 17.06.2010 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. видані відповідачу ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,0820 га, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована на АДРЕСА_2 та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569961 та на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_2 та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569960.

Позивач вважає, що дані свідоцтва слід визнати недійсними з огляду на те, що у зв`язку з їхньою видачею порушено його права на частку у зазначених земельних ділянок. Крім того, звертає увагу суду на те, що частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки між співвласниками ніколи не визначались, адже відсутні рішення суду чи договір між співвласниками.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.06.2010, що видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., що посвідчує право ОСОБА_4 на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки для ведення садівництва за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:018:0026.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 17.06.2010, що видане державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В., що посвідчує право ОСОБА_4 на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:018:0024

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 8681,60 грн. понесених судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_4 , вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки судом не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Так, судом не враховано та застосовано норми права щодо спадкування та переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок або його частину.

Крім прав на земельні ділянки, у встановленому законом порядку та на законних підставах вона успадкувала право власності на 3/8 частини будинку, розташованого за тим же адресом, що і земельні ділянки, в АДРЕСА_2 .

Зокрема, право власності на частину житлового будинку набула теж відповідно до заповіту спадкодавця, при цьому належне їй право власності на частину житлового будинку позивач ніколи не оспорював та не оспорює на даний час.

Зазначає, що право власності на частини земельних ділянок, набуті відповідно до частки у житловому будинку, що не могло порушити прав позивача.

Покликаючись на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/1369/13 зазначає, що ще у 2012 році позивач знав про спір щодо неподіленого майна, при цьому іншого майна, крім спірного, у них немає.

З врахуванням наведеного вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо моменту початку перебігу строку позовної давності.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, провести розподіл судових витрат.

06.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Витрати на професійну правничу допомогу стягнути з відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, також пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із ухвалою Дрогобицької міської ради №182 від 19.03.2003 надано у спільну сумісну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд та земельну ділянку, площею 820 кв.м. для ведення садівництва.

06.07.2005 на підставі згаданої ухвали ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видано державні акти про право власності серії ЯА №569960 та серії ЯА №569961 на земельні ділянки, кадастрові номери :01:018:0026 та :01:018:0024 (архівні копії без визначення часток) (т. 1 а.с. 11-12).

17.06.2010 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Лютик Р.В. відповідачці ОСОБА_4 видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,0820 га, цільове призначення для ведення садівництва, яка розташована на АДРЕСА_2 та яка належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569961 та на 3/8 ідеальних частин земельної ділянки, площею 0,1 га, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_2 та належала спадкодавцю на підставі державного акту серії ЯА №569960 (т. 1 а.с. 13-14).

Дані свідоцтва видані на підставі поданих нотаріусу відповідачкою ОСОБА_4 державних актів серії ЯА №569961 та серії ЯА №569960, в яких наявні відмітки про частки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільній сумісній власності на земельні ділянки (т. 1 а.с. 130-140).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент видачі свідоцтва про право на спадщину частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки не були визначені, відтак, видачею оскаржуваних свідоцтв відповідачці порушено право позивача на частку у праві на земельні ділянки, що підтверджується архівними копіями державних актів, які були витребувані судом, з яких слідує, що відмітки щодо часток у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутні.

При цьому, будь яких доказів про те, що співвласниками земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до видачі оскаржуваних свідоцтв було досягнуто домовленості та визначено частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки відповідачем не надано, а судом не здобуто.

Таким чином, за відсутності добровільної згоди співвласників у праві спільної сумісної власності на землю щодо визначення їхніх часток, проставлення у невстановлений спосіб відмітки про частки співвласників в оригіналах державних актів на право власності на землю, які наявні у відповідачки ОСОБА_4 , відбулося без відома та згоди, зокрема позивача, що не можна визнати законним.

Крім цього, розбіжність в архівних копіях державних актів, які були витребувані судом (відсутні відмітки про визначення часток співвласників), а в оригіналах державних актів, які зберігаються у відповідачки ОСОБА_4 (наявні відмітки про визначення часток співвласників), свідчить про неоднозначність цих правовстановлюючих документів та вказує на порушення прав позивача видачею свідоцтва про право на спадщину відповідачці з визначенням, без згоди позивача, часток у праві спільної сумісної власності на землю.

З приводу поданої заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначив, що позивач заявив про визнання недійсними свідоцтв про спадщину від 17.06.2010, про наявність яких він довідався у серпні 2020 року при зверненні до суду з позовом про припинення спільної сумісної власності та визначення часток, таким чином позовна давність за цими вимогами не пропущена.

Будь яких доказів, які б вказували на те, що на час видачі оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину, позивачу було відомо про проведений розподіл часток у спільній сумісній власності, суду на надано, не встановлено факту обізнаності позивача у проведеному розподілі часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки і у вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області справа № 442/1369/13, на що покликається сторона відповідача.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховую таке.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до роз"яснень, які викладені у п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦК України (в редакції чинній на момент видачі оскаржуваних свідоцтв) передбачено, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників житлового будинку.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось із учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними.

У п. 224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 передбачено, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного із учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.

Визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Судом встановлено, що співвласниками земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до видачі оскаржуваних свідоцтв не було досягнуто домовленості та визначено частки у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, оскільки відповідачкою не надано, а судом не здобуто будь яких доказів про укладення правовстановлюючих документів, зокрема договору між співвласниками про визначення часток у спільній сумісній власності, договору про поділ або виділ частки із спільної власності, або рішення суду, яке набрало законної сили з такого предмету спору.

Натомість, власне у серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 разом із ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності, вказана цивільна справа № 442/5322/20 перебуває на розгляді у Дрогобицькому міськрайонному суді Львівської області.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки на архівних копіях державних актів, які надані на вимогу суду першої інстанції, відсутні відмітки щодо часток у спільній сумісній власності співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відтак проставлення у невстановлений спосіб відмітки про частки співвласників в оригіналах державних актів на право власності на землю, які наявні у відповідачки ОСОБА_4 , відбулося без відома та згоди, зокрема позивача, тому внаслідок видачі оскаржуваних свідоцтв відповідачці порушено право позивача на частку у праві на земельні ділянки.

Доводи апелянта про те, що право власності на частину земельних ділянок набуті нею на підставі ст. 120 ЗК України відповідно до частки спадкодавця у житловому будинку, не заслуговують на увагу, оскільки за приписами вказаної норми закону (в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, право на земельну ділянку у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди спадкоємець міг отримати у випадку, якщо в особи спадкодавця та інших співвласників відсутнє право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться будівля. Однак, як зазначено вище, спадкодавець ОСОБА_8 за життя була співвласником земельних ділянок на праві спільної сумісної власності, де частки співвласників є рівними.

Що стосується доводів апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права щодо моменту початку перебігу строку позовної давності, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб`єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції міг застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог, тобто лише у разі визнання судом того, що відповідачка ОСОБА_4 порушила відповідне суб`єктивне право позивача.

В апеляційній скарзі, покликаючись на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/1369/13, апелянт зазначає, що ще у 2012 році позивач знав про спір щодо неподіленого майна, при цьому іншого майна, крім спірного, у них немає.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги на спростування висновків суду у цьому контексті, колегія суддів звертає увагу, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позивач зазначає, що із оскаржуваними свідоцтвами ознайомився лише після того, як у серпні 2020 року звернувся із позовом до Дрогобицького міськрайонного суду про припинення спільної сумісної власності та визначення частки кожному із співвласників у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки.

Натомість, сторона відповідача вважає, що ще у 2012 році позивач знав про спір щодо неподіленого майна, покликаючись при цьому на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у справі № 442/1369/13.

Однак, з дослідженого під час апеляційного розгляду справи вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2013 року у справі № 442/4369/13 встановлено, що конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 мав місце 06.10.2012 під час огляду місця підключення водопровідної труби до будинку по АДРЕСА_2 , при цьому жодної інформації про проведення розподілу часток у праві спільної сумісної власності на земельні ділянки, у вказаному вироку немає.

Також, не встановлено обставин, за яких ОСОБА_1 міг довідатися або довідався про існування оскаржуваних свідоцтв, із дослідженої копії спадкової справи № 39/2009 щодо майна спадкодавця смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказана справа надана на вимогу суду першої інстанції завідувачем першої Дрогобицької державної нотаріальної контори.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що про оскаржувані свідоцтва про право на спадщину позивач ОСОБА_1 довідався із відзиву, наданого у межах розгляду цивільної справи справа № 442/5322/20 за його та ОСОБА_5 позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності, з яким він звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області у серпні 2020 року, до якого було долучено копії оскаржуваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Відтак, звернувшись до суду із даним позовом у грудні 2020 року, позивач не пропустив визначений законом строк давності звернення до суду із позовом.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78, 79 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апелянтом ненадано.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

В свою чергу, як вбачається із матеріалів справи, подавши 06.09.2021 відзив на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_2 просив стягнути витрати на правничу допомогу, як докази відповідних вимог подав Ордер серія ВС № 1095062, договір про надання правової допомоги № 28 від 26.08.2021, Акт про надання правової допомоги від 02.09.2021, квитанція про оплату № 102610826 на суму 5000 грн.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Колегія суддів враховує те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

На переконання колегії суддів, витрати у розмірі 5000 грн., як еквівалент потрачених 4 год. робочого часу адвоката на надання правової допомоги у даній справі є співмірними із складністю такої, наданими послугами щодо ознайомлення з апеляційною скарго, консультації клієнта та підготовки відзиву на апеляційну скаргу, а розмір таких витрат відповідає критеріям реальності та розумності, що свідчить про необхідність задоволення заяви про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 5000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 червня 2021 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 квітня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк