ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/178/22 Доповідач - Міщій О.Я.
Категорія - 304070000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого - Міщій О.Я.

суддів - Бершадська Г. В., Костів О. З.,

секретар с/з - Іванюта О.М.

з участю представника позивача адвоката Кметика В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/16332/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.11.2021 року, ухвалене суддею Позняком В.М., за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про визнання недійсним договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Авто Просто» та просив визнати недійсним договір №376496 від 15.12.2011 року, який він уклав з ТОВ «АВТО ПРОСТО», і усі додатки до цього договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що договір спрямований на захист інтересів лише відповідача, а умови договору є несправедливими та суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1 зазначив, що статтею 1 договору № 376496 встановлено, що предметом цієї угоди є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля. Угода укладається шляхом підписання сторонами угоди, додатку №1 та додатку №2, які є невід`ємними частинами угоди. Відповідно до додатку № 1 до угоди №376496, відповідач має забезпечити придбання автомобіля "Chevrolet Cruse" вартістю 155800 гривень.

Вважав, що угода та додатки № 1, № 2 до неї є такими, що укладені з порушенням норм закону, оскільки при їх укладенні відповідач не повідомив реальні умови надання фінансової послуги, ввів його в оману, допустивши нечесну підприємницьку діяльність. Також, договір та додатки до нього містять несправедливі умови, створюють дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. При цьому, відповідач створив складну та незрозумілу для споживача схему визначення права на отримання автомобіля через механізми сплати повних внесків, цілих чистих або половинних чистих внесків, накопичення внесків, пропозиції авансових внесків.

Позивач зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика відповідача є такою, що вводить в оману, оскільки під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови договору щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи з поточної вартості автомобіля, є несправедливими та неприйнятними і порушують його права як споживача.

Так, під час укладення спірної угоди №376496 представником відповідача Філюк М.І. йому було надано інформацію щодо умов угоди, зокрема повідомлено, що позивачу потрібно вносити якомога більшу суму в оплату "чистих внесків" з метою швидшого отримання автомобіля, а також, що вартість обраного транспортного засобу з моменту його отримання не буде змінюватися, а оплата відповідних платежів за угодою буде розраховуватися, виходячи із вартості авто на момент його отримання позивачем.

ОСОБА_1 зазначив, що установлення невиправдано малого строку для надання позивачем згоди на отримання автомобіля, зобов`язання його до виконання усіх умов для отримання автомобіля є підтвердженням несправедливості спірної угоди та ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, тому відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання договору недійсним.

Позивач вказав, що товариство з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" покладає на учасників системи придбання автомобілів в групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Так, відповідач, керуючись додатком № 2 до угоди №376496, формує групу учасників системи, надалі створює фонд цієї групи за рахунок чистих щомісячних платежів, сплачених учасниками групи, тобто за кошти учасників системи, а потім один раз на місяць розподіляє фонд групи між учасниками системи, але право на купівлю автомобіля отримують не всі учасники системи, а тільки ті, які зробили найбільшу кількість авансових чистих щомісячних платежів та задекларували найбільшу кількість чистих щомісячних внесків. Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги ст. 19 Закону України Про захист прав споживачів.

Позивач вказав, що договір №376496 від 15 грудня 2011 року суперечить частині 1 статті 227 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тому є недійсним з врахуванням положень статей 203, 215, 227 ЦК України, оскільки ТОВ «Авто Просто» надавало фінансові послуги, не маючи відповідної ліцензії.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.11.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання недійсною угоди №376496 від 15 грудня 2011 року, укладеної між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 , та усіх додатків до неї - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_1 зазначив, що статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено нечесну підприємницьку практику, яка включає, зокрема, будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману, спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, стосовно основних характеристик продукції, таких як її наявність, специфікація та ціна або спосіб розрахунку ціни чи наявність знижок або інших цінових переваг.

Однак, під час укладення спірної угоди №376496 представником відповідача Філюк М.І. йому було надано невірну інформацію щодо умов угоди, зокрема повідомлено, що позивачу потрібно вносити якомога більшу суму в оплату "чистих внесків" з метою швидшого отримання автомобіля, а також, що вартість обраного транспортного засобу з моменту його отримання не буде змінюватися, а оплата відповідних платежів за угодою буде розраховуватися, виходячи із вартості авто на момент його отримання позивачем.

ОСОБА_1 вказав, що згідно ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

При цьому, відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача (позивача) схему визначення одного лише права на отримання автомобіля через механізм: сплати повних внесків, цілих чистих або половинних чистих внесків, накопичення внесків, пропозиції авансових внесків. Зазначена підприємницька практика є такою, що вводить в оману, оскільки під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Установлення невиправдано малого строку для надання позивачем згоди на отримання автомобіля, зобов`язання його до виконання усіх зазначених вище умов для можливості отримання автомобіля, є підтвердженням несправедливості умов спірної угоди та нечесної підприємницької практики відповідача і, відповідно до положень ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", є підставою для визнання такої угоди недійсною.

Позивач зазначив, що суд першої інстанції вказані обставини належно не дослідив і не відобразив у рішенні суду, зазначивши лише, що укладений між сторонами договір не спрямований на утворенням та розвиток пірамідальної схеми у розумінні п.7 частини 3 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Натомість, інші заборони, що визначені ч. 3 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", судом першої інстанції проігноровані.

У скарзі вказано, що на порушення вимог п. п. 1, 2, 4 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" відповідач залишає за собою право прийняти або відхилити запит учасника про надання марки або моделі автомобіля, що відрізняється від зазначеної в додатку № 1 угоди.

Крім того, у статті 14 додатку № 2 до угоди № 376496 закладено несправедливі для позивача умови про анулювання відповідачем права на отримання автомобіля, усунення від участі в асигнаційних актах, розірвання угоди та неповернення внесених коштів у випадках невиконання зобов`язань за угодою.

Позивач також зазначив, що враховуючи правову природу угоди №376496 від 15.12.2011 року, послуга, що надається відповідачем за даною угодою, є фінансовою послугою в розумінні ст.ст. 1, 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Однак, станом на момент укладення спірної угоди № 376496 від 15.12.2011 року, відповідач не був визнаний фінансовою установою, та як наслідок, не мав права укладати угоди щодо операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб.

Представник ТОВ «Авто Просто» - адвокат Мельник В.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Представник вказав, що ТОВ «Авто Просто» при укладенні спірного договору дотримано вимог ст. ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", тому вважав безпідставними доводи апеляційної скарги.

Зазначив, що діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» з надання послуг, спрямованих на придбання товарів в групах, станом на грудень 2011 року не визнавалася як діяльність з надання фінансових послуг, а отже, не підлягала ліцензуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір, суд виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову та визнання недійсним договору, укладеного між позивачем та відповідачем, про купівлю автомобіля через систему придбання товарів у групах "АвтоТак".

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 грудня 2011 року між ТОВ "Авто Просто" та ОСОБА_3 укладено угоду № 376496 та підписано додатки № 1 та 2 до неї, предметом якої є надання учаснику послуги щодо купівлі автомобіля Chevrolet Cruse за ціною 150 500 гривень через систему придбання товарів у групах "АвтоТак".

Згідно умов вказаної угоди ОСОБА_3 зобов`язався оплатити вартість автомобіля та вартість наданих йому послуг шляхом сплати 120 щомісячних повних внесків. Вартість автомобіля сплачується у вигляді чистого внеску, розмір якого складає 0,8333% від поточної ціни автомобіля, а вартість адміністративних послуг становить 0,5%+ПДВ від цієї ж ціни. Поточна ціна автомобіля встановлюється підприємством, з яким ТзОВ "Авто Просто" укладено угоду про постачання автомобілів учасникам "Авто Так" в останній робочий день кожного місяця та є критерієм для розрахунку розміру складових повних внесків та інших платежів, передбачених угодою, протягом всього строку існування групи та повідомляється ТОВ "Авто Просто" постачальником. Повні внески складаються з суми чистого внеску (розраховується шляхом ділення поточної ціни автомобіля на кількість внесків, передбачених графіком внесків), щомісячного внеску в оплату послуг та щомісячного внеску в оплату страхового платежу і підлягають сплаті учасником в порядку та у строки, визначені угодою.

27 липня 2012 року на день складення Асигнаційного акту, між ОСОБА_1 та ТзОВ "Авто Просто" укладено додаток №3 до вказаної угоди, згідно з яким звірено і визначено загальну суму грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ "Авто Просто" на день його укладення в сумі 277 092, 43 гривень. Враховуючи сплату позивачем на день підписання цього додатку 92 572,41 грн. остаточна сума заборгованості становила 184 520, 02 гривень.

Умовами договору, зокрема статтею 7 додатку №2 до Угоди, передбачено право учасника, якому вже надано право на отримання автомобіля, звернутися з проханням надати будь-яку марку та/або модель автомобіля, що відрізняється від марки та/або моделі автомобіля, зазначеної в додатку №1, із модельного ряду, запропонованого постачальником для системи АвтоТак. У цьому випадку АВТО-ПРОСТО залишає за собою право прийняти або відхилити такий запит в залежності від можливостей постачальника.

02 серпня 2012 року ОСОБА_1 звернувся щодо заміни марки автомобіля на автомобіль іншої марки, ніж вказано в додатку №1 до угоди, а саме на автомобіль OPEL ASTRA SEDAN 1.6 LG .

З матеріалів справи видно, що позивач отримав через систему АвтоТак автомобіль OPEL ASTRA SEDAN 1.6 LG, 2012 року випуску, а 18 серпня 2012 року зареєстрував її на своє ім`я.

Із матеріалів справи видно, що у зв`язку із невиконанням позивачем умов договору, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 липня 2016 року, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №607/8080/15-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в користь ТОВ «Авто Просто» заборгованість за Угодою №376496 від 15 грудня 2011 року в розмірі 345356 грн. та 3453,56 грн. судового збору. Судом установлено, що відповідачем порушено умови угоди в частині сплати усієї суми платежів в розмірі 345356 грн. з яких 205172,75 грн. чисті внески та 140184,00 грн. внески на оплату послуг.

Крім того, з постанови Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №607/13825/16-ц видно, що судом відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Авто Просто» про визнання частково недійсними пункту 7.3 статті 7 додатку № 2 до угоди від 15 грудня 2011 року, укладеної між ТОВ «Авто Просто» з ОСОБА_1 , а саме в частині угоди про те, що «в разі якщо обрана учасником модель коштує дешевше, ніж модель автомобіля, зазначеного в додатку № 1 до угоди, учасник може зарахувати різницю між цінами автомобілів для послідовного скасування несплачених повних внесків, які передбачені графіком внесків цього учасника у зворотному порядку, починаючи з останнього повного внеску. У подальшому такий учасник повинен сплачувати майбутні повні внески відповідно до поточної ціни автомобіля, вказаного у додатку № 1 до угоди». Суд при розгляді справи виходив з того, що під час укладення угоди від 15 грудня 2011 року позивач отримав примірник договору та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «Авто Просто». Відповідно до статті 10 угоди підписання цієї угоди та додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди і додатків до неї. Позивач наданим йому правом дострокового розірвання оспорюваної угоди не скористався як протягом 7 днів з дня підписання угоди, так і до моменту отримання автомобіля. Враховуючи наведене, угода від 15 грудня 2011 року, зокрема пункт 7.3 статті 7 додатку № 2 до цієї угоди, відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки її було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно із частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

За приписами частин першої, другої і шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення угоди, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваного договору із додатками погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, які викладені чітко і ясно, тоді як позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору ТОВ «Авто Просто» введено його в оману, не надавши інформацію про умови договору у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Так, своїм підписом у спірному договорі позивач підтвердив, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Авто Просто», уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до нього; своїм підписом засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами угоди; підтвердив здатність набувати прав та обов`язків за угодою; підтвердив, що умови угоди для нього зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе (ст. 10 угоди від 15.12.2011 року, ст. 19 додатку 2 до вказаної угоди).

Зазначаючи про те, що умови вказаної угоди із додатками містять несправедливі умови, ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів того, що при підписанні даного договору та його умов, його воля формувалась не вільно або дії не відповідали його волевиявленню.

Умови пункту 7 додатку № 2 до угоди № 376496 про вибір моделі автомобіля також викладені чітко і зрозуміло, тоді як позивачем не доведено, що під час укладення додатку до угоди ТОВ «Авто Просто» вищевказаними умовами пункту 7 ввело його в оману.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що у статті 14 додатку № 2 до Угоди № 376496 викладено несправедливі для позивача умови.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України Про захист прав споживачів. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначаючи про те, що Угода № 376496 містить несправедливі умови, ОСОБА_1 не навів конкретних обставин на обгрунтування вказаних доводів.

З огляду на викладене, вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем несправедливості умов договору та введення його в оману відповідачем, а також застосування відповідачем нечесної підприємницької практики.

Суд першої інстанції проаналізував умови договору, надав юридичну оцінку окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що цю угоду було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства, і її зміст не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів».

Також, при вирішенні спору, судом враховано, що позивач отримав за договором автомобіль і зареєстрував його на своє ім`я, тобто прийняв виконання зобов`язання відповідачем без заяв і претензій

Укладений між сторонами договір у рамках системи придбання товарів у групах не може вважатись утворенням та розвитком пірамідальної схеми у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку ТОВ «Авто Просто» надає споживачу послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживач сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14, а також у постанові Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі № 371/240/17.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини справи, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача схему колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час виникнення спірних відносин, ТОВ «Авто Просто», укладаючи Угоду, предметом якої було адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, надавало фінансові послуги, але не було зареєстровано у Державному реєстрі фінансових установ, як підстава для визнання Угоди недійсною, є безпідставними.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-ІV внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Вказаний Закон № 3462-ІУ від 02.06.2011 року набув чинності 09.01.2012 року. Відповідно до п. З та п. 4 Закону № 3462-ІУ від 02.06.2011 року фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. Спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

12.11.2012 року набуло чинності Розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах".

15.01.2013 року після набрання чинності Розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року ТОВ "АВТО ПРОСТО" отримало ліцензію на право надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Тобто, на час укладення договору згадані зміни до закону не діяли.

Таким чином, діяльність ТзОВ «АВТО ПРОСТО» з надання послуг, спрямованих на придбання товарів в групах, станом на грудень 2011 року не визнавалася як діяльність з надання фінансових послуг, а отже, не підлягала ліцензуванню.

Інші аргументи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

На підставі наведеного, керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.11.2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 4.04.2022 року.

Головуючий

Судді