ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року м. Чернівці Справа № 725/8556/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Скрипка С.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» Виробничий підрозділ вокзал станції Івано-Франківськ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: начальник виробничого підрозділу філії «Вокзальна компанія» Виробничий підрозділ вокзал станції Івано-Франківськ - Іваницький Роман Ярославович,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Скуляка І.А., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 09.07.2021 року між ним та відповідачем було укладено контракт, за умовами якого з 14.07.2021 року до 30.09.2021 року позивач був прийнятий на роботу - вокзал станції Чернівці позакласний за посадою начальник вокзалу.

З 24.09.2021 року по 04.10.2021 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом COVID-19, а після повернення з лікарні, починаючи з 05.10.2021 року по 31.10.2021 року він перебував на амбулаторному лікуванні та самоізоляції.

В подальшому, в жовтні 2021 року ним отримано від відповідача повідомлення, датоване 27.09.2021 року, про те, що 30.09.2021 року закінчується термін дії контракту від 09.07.2021 року №3, трудовий договір буде припинений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та п.17 контракту.

Провадження №22-ц/822/281/22

31.10.2021 року ОСОБА_1 після закінчення хвороби отримано на пошті наказ (розпорядження) №81/ОС від 27.09.2021 року про припинення трудового договору (контракту) на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та п.17 контракту.

Вказував, що КЗпП України забороняє звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності та відпустки, якщо таке звільнення відбувається з ініціативи роботодавця. Посилався на висновки ВП ВС, викладені у постанові від 15.09.2020 року у справі №205/4196/18.

На підставі наведеного просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Українська залізниця» філія «Вокзальна компанія» ВПВС Івано-Франківськ №81/ОС від 27.09.2021 року про припинення трудового договору (контракту) та звільнення ОСОБА_1 з посади «начальник вокзалу» станції Чернівці позакласний за п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку дії трудового договору (закінчення дії контракту від 09.07.2021 року №3);

- поновити ОСОБА_1 на посаді «начальник вокзалу станції Чернівці» АТ «Українська залізниця «філія «Вокзальна компанія «виробничий підрозділ вокзал станції Івано-Франківськ;

- стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 вересня 2021 року по день поновлення на посаді з відрахуванням при виплаті податків, обов`язкових платежів і зборів та судові витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилається на його незаконність та необґрунтованість, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сторонами по справі визнається та не заперечується той факт, що позивач з 23.09.2021 року по 13.10.2021 року перебував на лікарняному та йому виплатили лікарняні. Факт перебування позивача на лікарняному підтверджується копіями довідки КНП «Міської поліклініки №2», яка була подана в суді першої інстанції, та листком непрацездатності серія АДР №984006, інформаційними довідками з електронної системи охорони здоров`я, які додані до апеляційної скарги.

Зазначає, що позивач 13.10.2021 року вийшов на роботу (приступив до роботи), але в обід 13.10.2021 року отримав наказ про звільнення та трудову книжку, отже реальною датою звільнення повинна була бути саме дата 13.10.2021 року, а не 27.09.2021 року.

Заперечує, що припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника, оскільки підписуючи строковий трудовий договір працівник фактично висловлює свою згоду на припинення такого договору після закінчення його строку. Проте, якщо цього не зробити і працівник у день, наступний за останнім днем дії строкового трудового договору, вийде на роботу, то наберуть чинності положення ст.39-1 КЗпП України, у зв`язку з чим після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія строкового договору вважається продовженою на невизначений строк, а тому вважає, що наказ (розпорядження) про припинення трудового договору може бути виданий в останній день дії строкового трудового договору або до цього із зазначенням дати звільнення, обумовленої строком трудового договору. Днем звільнення вважається останній день дії трудового договору.

Також, посилається на постанову Верховного Суду у справі №205/4196/18 від 15.09.2020 року, в якій зроблено висновок про заборону звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, і ч.3 ст.40 КЗпП України поширюється на випадки припинення контракту з працівником за п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України. У разі порушення цієї гарантії і виправити помилку роботодавець повинен змінити дату звільнення працівника та визначити її як перший день після закінчення періоду тимчасової працездатності.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підстав для відкладення розгляду справи не вбачається, оскільки будучи належним чином повідомлені його учасники у передбаченому процесуальним законом не ініціювали питання про його відкладення із зазначенням та доведенням поважності причин неявки.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає у повній мірі.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що довідка КНП «Міська поліклініка №2» від 26.11.2021 року, видана позивачу ОСОБА_1 , не підтверджує факт перебування останнього на лікарняному та самоізоляції, оскільки не є листком непрацездатності та суперечить вимогам Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності та дійшов висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ст.36 КЗпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Обставини справи щодо укладення між сторонами контракту №3 від 09.07.2021 року; його умови; отримання ОСОБА_1 відповіді від 05.08.2021 року №52/ВК АТ «Українська залізниця» Філія «Вокзальна компанія» ВПВС Івано-Франківськ на його заяву; отримання ОСОБА_1 повідомлення від 27.09.2021 року №60/ВК АТ «Українська залізниця» Філія «Вокзальна компанія» ВПВС Івано-Франківськ про закінчення терміну дії контракту 30.09.2021 року та припинення в подальшому з ним трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України; звільнення ОСОБА_1 30.09.2021 року згідно наказу (розпорядження) №81/ОС від 27.09.2021 року за п.2 ст.36 КЗпП України на підставі п.п.а) п.17 контракту, - сторонами визнається й не спростовується (а.с.10).

В силу ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності (частина перша).

Положеннями ч.1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 39-1 КЗпП України визначено, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Також, у пунктах 1.1 та 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ України від 13.11.2001 року N 455, зазначено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених Інструкцією.

Листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності.

Крім того, згідно п.5.2 вищевказаної Інструкції на період перебування застрахованої особи в самоізоляції, обсервації, в тимчасових закладах охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталях), у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, відповідно до вимог, встановлених КМУ, окрім хворих осіб, листок непрацездатності видається лікуючим лікарем на строк, визначений законодавством та галузевими стандартами у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно зі ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Аналіз викладених норм спростовує твердження апелянта про те, що копія довідки КНП «Міська поліклініка №2» від 26.11.2021 року підтверджує перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні з 24.08.2021 року по 04.10.2021 року, та з 05.10.2021 року по 31.10.2021 року на амбулаторному лікуванні (а.с.11), про що судом першої інстанції надана вірна оцінка зазначеному доказу та його правова кваліфікація.

Таким чином, стороною апелянта не спростовано висновки суду про те, що зазначена довідка не підтверджує факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному, так як такий факт підтверджується лише листком непрацездатності.

Крім того, до апеляційної скарги апелянтом додано наступні копії документів: листок непрацездатності (первинний) серія АДР №984006 від 23.09.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з діагнозом «COVID-19», з приміткою продовжує хворіти, медичний висновок №Н78Х-2639-5РН7-Х522 від 27.09.2021 року про тимчасову непрацездатність, медичний висновок №3728-8КСЕ-ВТ2А-А3ММ від 23.09.2021 року про тимчасову непрацездатність (а.с.79-81).

Проте, суд апеляційної інстанції не приймає такі докази, виходячи з наступного.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У п.6 ч.2 ст.356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п.6 ч.2 ст.356, ч. 1-6 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 ст.44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 серпня 2020 року у справі №704/192/18.

В силу ч.4 ст.83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Оскільки стороною позивача зазначені докази не були подані в суді першої інстанції і таким оцінка не надавалася, а подані лише на стадії апеляційного перегляду справи без подання клопотання про їх долучення із зазначенням поважності причин не подачі таких під час розгляду справи в суді першої інстанції, отже відсутні передумови їх прийняття та дослідження судом в силу приписів ст.367 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що відповідач не заперечував факт перебування ОСОБА_1 на лікарняному згідно листка непрацездатності до 13.10.2021 року, оскільки із відзиву на позовну заяву (а.с.31-35) вбачається визнання відповідачем перебування позивача на лікарняному згідно листка непрацездатності включно до 04.10.2021 року, отже перебування на лікарняному з 05.10.2021 року потребувало доказуванню, що в свою чергу, належними та допустимими доказами стороною позивача зроблено не було.

Що стосується звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору з 30.09.2021 року під час перебування ОСОБА_1 на лікарняному до 04.10.2021 року, то такі дії не суперечать КЗпП України, оскільки правила ч.2 ст.40 КЗпП України встановлюють таку заборону лише на випадки звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, однак звільнення згідно п.2 ст.36 КЗпП України не охоплюється поняттям звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, так як сторонами за взаємною згодою погоджено умови контракту, строк його дії, тощо.

Аналогічний висновок викладено Верховним судом України у постанові від 2 квітня 2014 року (справа №6-19цс14), підтриманого ВП Верховного суду в постанові від 15.09.2021 року (справа №205/4196/18), якою, зокрема, наголошено, що підстав для відступу від висновку ВСУ по справі №6-19цс14 немає, оскільки наведений висновок стосувався припинення контракту за пунктом 2, а не пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Також, апелянт посилається на порушення умов видачі трудової книжки до 13.10.2021 року, через що звільнення повинно було бути зазначеною датою, про те судом апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки вказані доводи не містилися в позовній заяві та не досліджувалися судом першої інстанції.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам у справі та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: А.І. Владичан

І.М. Литвинюк