Справа № 182/6995/21
Провадження № 2/0182/667/2022
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24.03.2022 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м.Нікополя Дніпропетровської області в особі Нікопольської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті дружини.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_2 , яка до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та призначена для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області від 13 лютого 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-620. До майна померлої ОСОБА_2 в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу № 02/2021. Заповіти від імені ОСОБА_2 не посвідчувались, відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 63137693 від 12 січня 2021 року. Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою від 13 лютого 2003 року в реєстрі за № 1-620 посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавця ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 (доньки спадкодавця) щодо земельної ділянки, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, переданої у приватну власність для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , при житті не зареєструвала свідоцтво про право на спадщину за законом у відділі земельних ресурсів Нікопольської міської ради та не отримала правовстановлюючий документ на землю (на той час це був державний акт з присвоєнням кадастрового номеру). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер витягу № НВ-021 від 23.07.2021 року), земельна ділянка, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , значиться за власником - ОСОБА_3 . З приводу вищевикладеного, він як єдиний спадкоємець за законом звернувся до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з метою оформлення своїх спадкових прав на землю, однак, отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 930/02-31 від 27.08.2021 року у зв`язку з тим, що ним не надано нотаріусу правовстановлюючого документа на земельну ділянку під будинком. Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Зауважує, що він є власником в цілому житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що розташований на вищевказаній земельній ділянці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 серпня 2021 року, посвідчений державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М., за номером 1-546 в реєстрі нотаріальних дій (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59756915 від 10.08.2021), що свідчить про той факт, що від спадщини він ніколи не усувався та фактично користується цією землею і обробляє земельну ділянку під належним йому будинком. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року), кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Української РСР № 2148-VIІІ від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статті 81,131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до законодавства, чинного на час укладення договору дарування, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до набувача від відчужувача автоматично переходило належне йому право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди. Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі і споруди без зміни її цільового призначення та у розмірах, встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). В зв`язку з чим звернувся до суду.

В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності, позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с.33). Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.34).

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Згідно ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року, передбачений ст.549 ЦК України, шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку.

Відповідно до абз.16 п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Згідно ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина позивача по справі ОСОБА_2 (а.с.6, 40-41), яка до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.51, 53), і після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що призначена для будівництва і обслуговування зазначеного житлового будинку, яка належала спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області від 13.02.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-620 (а.с.11). До майна померлої ОСОБА_2 в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу № 02/2021 (а.с.42-79). Заповіти від імені ОСОБА_2 не посвідчувались, відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) № 63137693 від 12.01.2021 року. Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою від 13.02.2003 року в реєстрі за № 1-620 посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкодавця ОСОБА_3 (а.с.7) на ім`я ОСОБА_2 (доньки спадкодавця) щодо земельної ділянки, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, переданої у приватну власність для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44, 60зв-61). Однак, ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , при житті не зареєструвала свідоцтво про право на спадщину за законом у відділі земельних ресурсів Нікопольської міської ради та не отримала правовстановлюючий документ на землю (на той час це був державний акт з присвоєнням кадастрового номеру). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер витягу № НВ-021 від 23.07.2021 року), земельна ділянка, площею 0,0547 гектарів в межах, згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , значиться за власником - ОСОБА_3 (а.с.56-58). Позивач як спадкоємець за законом звернувся до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з метою оформлення своїх спадкових прав на землю, однак, отримав Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 930/02-31 від 27.08.2021 року у зв`язку з тим, що ним не надано нотаріусу правовстановлюючого документа на земельну ділянку під будинком (а.с.21).

Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу 1 цього Порядку та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як встановлено судом, позивач по справі є власником в цілому житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що розташований на вищевказаній земельній ділянці, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.08.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашовою В.М., за номером 1-546 в реєстрі нотаріальних дій (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59756915 від 10.08.2021) (а.с.17-19). Крім того, позивач фактично користується землею під будинком, що належить йому на праві власності, і обробляє дану земельну ділянку.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (ратифікованої Україною 17 липня 1997 року), кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Української РСР № 2148-VIІІ від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до законодавства, чинного на час укладення договору дарування, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами до набувача від відчужувача автоматично переходило належне йому право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди.

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, до набувача переходить право власності на земельну ділянку, на якій розміщені будівлі і споруди без зміни її цільового призначення та у розмірах, встановлених договором, а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2-5, 9-10, 12, 28, 131, 223, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади м.Нікополя Дніпропетровської області в особі Нікопольської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0547 гектарів, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:092:0040, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал