Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 755/19163/19

провадження № 61-12445св21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

Київська міська рада,

треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції,

ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року в складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року в складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Київської міської ради, треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, ОСОБА_4 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_5 . Він пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки постійно хворів, знаходився на лікуванні за кордоном, потребував значного часу для реабілітації та відновлення здоров`я, у зв`язку з чим не міг вчасно подати заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини.

При зверненні до Сьомої Київської державної нотаріальної контори 24 червня 2017 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із пропуском встановленого законом строку на прийняття спадщини, що змусило його звернутися до суду із даним позовом

Посилаючись на викладене, просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Постановою Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року - без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що при вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід враховувати, що відповідний строк встановлюється у разі, якщо суд визнає причини його пропуску поважними. ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій щодо прийняття спадщини після смерті матері позивача - ОСОБА_5 у встановлений законом строк, у зв`язку з чим позивач не виконав свій процесуальний обов`язок щодо доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у нього порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 09 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 вересня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 рок заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2019 року в справі № 755/12462/17, від 02 червня 2021 року в справі № 752/12045/17, від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 205/8687/16-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 494/498/16-ц, від 30 червня 2021 року в справі № 766/3301/16-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 612/728/17. Підставою касаційного оскарження зазначено пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга подана на підставі пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки судами було допущено порушення пунктів 1, 4 частини другої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів). Зокрема, судами не було надано належної оцінки висновку експерта № 173/к про стан здоров`я позивача у відповідний період часу (до та після відкриття спадщини); судами ухвалено рішення на підставі показів свідка, які є недопустимим доказом.

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходив до суду.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із заповітом від 07 жовтня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А. В. за реєстровим № 1647, ОСОБА_5 заповіла усе своє майно своєму сину ОСОБА_1 .

ОСОБА_7 , чоловік померлої ОСОБА_5 , 24 травня 2013 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини 24 січня 2018 року звернувся його син ОСОБА_1 , 26 січня 2018 року звернувся спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , 26 червня 2018 року звернулась спадкоємець за заповідальним розпорядженням ОСОБА_3

24 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_5 .

Завідувач Сьомої київської державної нотаріальної контори Конончук Т. В. відмовила позивачу у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_1 пропустив шестимісячний строк для звернення до нотаріуса та рекомендувала звернутися до суду, що підтверджується листом від 24 червня 2017 року № 1894/02-14.

У серпні 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовною заявою до головного управління юстиції в м. Києві в особі Сьомої київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_7 , про визначення додаткового строку на прийняття спадщини (справа № 755/12462/17).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року в справі № 755/12462/17 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та встановлено додатковий строк для подання заяви.

Державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори м. Києва на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 .

У справі № 755/12462/17 постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2018 року скасовано та постановлено нове, яким ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із його пред`явленням до неналежного відповідача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними причинами є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на час вчинення цих дій.

Предметом спору у даній справі є встановлення позивачу ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки останній після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи її спадкоємцем за заповітом, пропустив строк для прийняття спадщини.

Судом першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано встановлено, що позивачем у справі не було доведено того факту, що протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (з 10 жовтня 2006 року по квітень 2007 року) він проходив лікування, реабілітацію, потребував стороннього догляду, а стан його здоров`я був таким, що позивач фізично не мав змоги подати заяву до нотаріальної контори особисто, або надіслати її засобами поштового зв`язку із попереднім засвідченням справжності свого у визначеному законом порядку.

Судами попередніх інстанцій правильно зазначено,що надані позивачем у медичні документи (перебування на стаціонарному лікуванні, оперативні втручання, обстеження) в своїй сукупності не підтверджують поважність причин, які об`єктивно перешкоджали позивачу реалізувати своє спадкове право шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця. Разом із цим, сам факт наявності захворювання у позивача не свідчить про те, що він фізично не міг з`явитися до будь-якого нотаріуса для подання заяви про прийняття спадщини або направити таку заяву засобами поштового зв`язку, попередньо засвідчивши справжність свого підпису на заяві (зокрема, запросивши нотаріуса за своїм місцем перебування або скориставшись відповідними повноваженнями головного лікаря медичного закладу).

Таким чином, у позивача були відсутні об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для своєчасного прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Ураховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшли належного та правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із його необґрунтованістю.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2019 року в справі № 755/12462/17, від 02 червня 2021 року в справі № 752/12045/17, від 26 червня 2019 року в справі № 565/1145/17, від 28 листопада 2018 року в справі № 494/498/16-ц, від 10 жовтня 2019 року в справі № 205/8687/16-ц, від 28 серпня 2019 року в справі № 612/728/17, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справі № 755/12462/17 та у справі, яка переглядається, встановлені різні фактичні обставини. Зокрема, у першій справі відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимоги про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача. При цьому, у наведеній справі не встановлено, як стверджує у касаційній скарзі позивач, поважності причин пропуску ОСОБА_1 відповідного строку. Натомість у справі, яка переглядається, також не встановлено цих обставин у зв`язку із їх не доведенням позивачем.

У справі № 752/12045/17 та у справі, яка переглядається, різні предмети спору. Зокрема, у наведеній справі - визнання права власності у порядку спадкування і визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а у даній справі - встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У справі № 565/1145/17 та у справі, яка переглядається, встановлені різні фактичні обставини. Зокрема, у наведеній справі було встановлено, що позивач був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, оскільки спадкова справа після смерті спадкодавця не заводилася, й відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом, що свідчило про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини та є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Натомість у справі, яка переглядається, позивач, посилаючись на свій хворобливий стан як поважну причину пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, при розгляді справи не надав достатніх доказів на підтвердження обґрунтованості цієї обставини з метою задоволення його позову.

У справі № 612/728/17 та у справі, яка переглядається, судами встановлені різні фактичні обставини. Зокрема, у наведеній справі позивач є спадкоємцем першої черги за законом та на час відкриття спадщини мав тяжкий стан здоровя після перенесеного інсульту, внаслідок якого він «вів майже лежачий спосіб життя»; при цьому судом враховано і незначний проміжок часу (чотири місяці), який пропущено позивачем, оскільки цей пропуск пов`язаний з його тяжким станом. Натомість у справі, яка переглядається судами не було встановлено такого тяжкого стану здоров`я позивача, який би унеможливлював подання ним особисто або іншим чином (зокрема, засобами поштового зв`язку) відповідної заяви нотаріусу. Крім цього на відміну від наведеної справи, у даній справі позивачем ОСОБА_1 фактично пропущено відповідний строк на понад 10 років (квітень 2007 року - закінчення строку для подання заяви; червень 2017 року - позивач звернувся із відповідною заявою до нотаріуса).

У справі № 494/498/16-ц та у справі, яка переглядається, установлено різні фактичні обставини. Зокрема, у першій справі Верховний Суд погодився із судом першої інстанції, що наявність у позивача інвалідності, його похилий вік, характер захворювання, безпосередньо зумовлює об`єктивну обмеженість можливості у його вільному пересуванні,а також враховано, що позивач звернувся до нотаріальної контори із досить незначним пропуском строку(який не перевищує місяця після спливу шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини) у сукупності свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Натомість, такі обставини не встановлені судами у справі, яка переглядається, враховуючи фактичні обставини спірних правовідносин (на час відкриття спадщини позивач не був особою похилого віку - йому було 52 роки; позивачем не підтверджено наявність у нього такого хворобливого стану, що за своїм характером позбавляв його можливості подати відповідну заяву у необхідний строк; позивачем фактично допущено пропуск строку для прийняття спадщини на понад 10 років).

Посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду в справі № 205/8687/16-ц (згідно касаційної скарги - № «205/8687/16») є необґрунтованими, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, Верховним Судом не ухвалювалися судові рішення за наслідками касаційного перегляду рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій у цій справі.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Необґрунтовані доводи касаційної скарги щодо неврахування висновку про застосування норм права у спірних подібних правовідносинах, який викладено Верховним Судом у справі 766/3301/16-ц, оскільки у даній справі суд касаційної інстанції погодився із висновком апеляційного суду, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач у зв`язку із хворобою та перебуванням на стаціонарному лікуванні у лікувальному закладі об`єктивно була позбавлена можливості подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в інший, передбачений законом спосіб, без особистої присутності у нотаріуса. Разом із цим, у справі, яка переглядається, судами також встановлено недоведеність позивачем наявності у нього у об`єктивних (в тому числі спричинених хворобливим станом) причин (перешкод) для подання заяви про прийняття спадщини у відповідний строк.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Проаналізувавши зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 09 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук