Постанова

Іменем України

23 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 181/272/20

провадження № 61-5479св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - об`єднання територіальної громади Межівської селищної ради Дніпропетровської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до об`єднаної територіальної громади Межівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).

Позовну заяву мотивував тим, що він у період часу з 1993 року по лютий 1997 рік працював зварником у Колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Шевченка та був членом цього колгоспу з 02 лютого

1993 року.

На підставі відомостей, які містяться у трудовій книзі, згідно протоколу

від 02 червня 1992 року № 6, його було прийнято в члени Акціонерного товариства Шевченка Межівського району Дніпропетровської області.

19 січня 1995 року Колективному сільськогосподарському підприємству

ім. Шевченка видано державний акт на право колективної власності на землю.

Позивач стверджував, що 19 листопада 2019 року він звернувся із заявою до відділу у Межівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, після чого йому стало відомо про відсутність його у списку громадян-членів КСП, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до державного акта. Вважав, що згідно з Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» він має право на земельну частку (пай), не дивлячись на те, що з невідомих причин його не внесено до вказаного списку.

ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у розмірі 5,32 умовних кадастрових гектар для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території об`єднаної Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена колективного сільськогосподарського підприємства, колишнього АТ ім. Шевченка Межівського району Дніпропетровської області.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області

від 12 травня 2020 року, ухваленим у складі судді Юр`єва О. Ю., позов ОСОБА_1 до Межівської селищної об`єднаної територіальної громади про визнання права на земельну частку (пай) задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) у розмірі 5,32 умовних кадастрових гектар для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території об`єднаної Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена колективного сільськогосподарського підприємства колишнього Акціонерного товариства ім. Шевченка Межівського району Дніпропетровської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що документально підтверджено факт трудових відносин позивача з Акціонерним товариством ім. Шевченка у період розпаювання земель, перебування його в членах вказаного підприємства, тому суд вважав доведеним факт членства позивача та наявність права на земельну частку (пай), яке він набув згідно з Указом Президента від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Межівської селищної ради Дніпропетровської області (далі - прокурор) на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року повернуто скаржнику.

Суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу прокурора, вказав на недотримання заявником визначеної частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» попередньої процедури щодо обов`язку попередньо, до звернення до суду, повідомлення про це відповідного суб`єкта владних повноважень, який погодився на таке представництво.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (провадження № 61-13293св20).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області задоволено, рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2020 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай) у розмірі 5,32 умовних кадастрових гектар для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території об`єднаної Межівської селищної ради Межівського району Дніпропетровської області, який встановлений для члена колективного сільськогосподарського підприємства, колишнього АТ ім. Шевченка Межівського району Дніпропетровської області, оскільки позивач не надав доказів на підтвердження того, що він був членом КСП ім. Шевченка

с. Українка Межівського району Дніпропетровської області на час отримання останнім державного акта на землю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого

2021 року, та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

07 квітня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі судді

Коломієць Г. В. касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

19 квітня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі судді

Коломієць Г. В. продовжено строк на виконання ухвали від 07 квітня

2021 року.

12 травня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Межівського районного суду Дніпропетровської області.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

17 січня 2022 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку зібраним доказам, унаслідок чого ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив повноваження прокурора, який звернувся до суду від імені органу місцевого самоврядування, не перевірив, чи довів прокурор необхідність захисту інтересів держави, тобто чи існують передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для представництва прокурором інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження

№ 14-104цс19), від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року прокурор подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, як таку, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із записів трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої 01 січня 1984 року ОСОБА_1 , 1963 року народження, встановлено, що ОСОБА_1 прийнято в члени АТ Шевченкове Межівського району Дніпропетровської області. Підстава - протокол від 02 червня 1992 року №6.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області

від 22 листопада 2019 року у справі № 181/1427/19 встановлено факт належності ОСОБА_1 трудової книжки серії НОМЕР_1 , заповненої 01 січня 1984 року. Рішення набрало законної сили 24 грудня 2019 року.

Листом відділу Держгеокадастру в Межівському районі Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року № М-135/0-0.31-132/139-19 підтверджено, що ОСОБА_1 не значиться у списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, який додається до державного акта на право колективної власності на землю серії ДП Мж № 004, виданого 19 січня 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству ім. Шевченка, місце розташування: с. Українка, Межівського району Дніпропетровської області.

Із архівної довідки відділу трудового архіву Межівської районної ради Дніпропетровської області від 12 грудня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 працював у колгоспі ім. Шевченка з січня 1993 року по січень 1997 року.

Архівний відділ вказав, що ця довідка складена на підставі документів архівного фонду Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківське» с. Українка Межівського району Дніпропетровської області та додатково повідомив, що в історичній довідці Товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківське» зазначено наступне: колгосп

ім. Шевченка реорганізовано в Аграрно-виробниче акціонерне товариство «Шевченко», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Шевченківське».

Із архівної довідки, виданої архівним відділом Межівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року встановлено, що рішенням правління колгоспу ім. Шевченка від 02 лютого 1993 року (протокол № 1) ОСОБА_1 прийнято в члени колгоспу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо підстав представництва прокурором

У частині другій статті 4 ЦПК України визначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно з частиною четвертою статті 42 ЦПК України у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

У випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18(провадження № 12-245гс18 ).

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18(провадження № 14-36цс19). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України, зокрема у частині четвертій статті 56 цього Кодексу визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Виходячи зі змісту наведених вище норм права, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.

Суд зобов`язаний дослідити: чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Таким чином у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора, у цьому випадку, з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в інтересах держави в особі уповноваженого органу, який не брав участі у справі.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, заступник прокурора Дніпропетровської області вказував на те, що визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) із земель, розташованих на території Межівської селищної ради, за відсутності правових підстав, є незаконним та порушує встановлений законодавством порядок набуття прав на землю сільськогосподарського призначення та майнові інтереси держави щодо володіння та розпорядження землею. Межівська селищна рада як представник Межівської селищної об`єднаної територіальної громади, яка брала участь у справі, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржила, що свідчить про те, що Межівська селищна рада належним чином не здійснює покладені на неї обов`язки щодо захисту інтересів держави.

Суд апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України, згідно з якою висновки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, врахував висновки і мотиви, наведені в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року, перевірив підстави звернення прокурора з апеляційною скаргою та дійшов правильного висновку про те, що допуск прокурора до суду є виправданим, вступ у справу здійснений у межах дискреційних повноважень, визначених законодавством.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі та не навів обставин нездійснення уповноваженими органами наданих їм повноважень, є безпідставними.

Щодо розгляду справи по суті

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року земля є об`єктом права колективної власності підприємства, майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам, суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективною сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними та має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та відповідно до зазначеного Указу, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що позивач працював та був членом колгоспу ім. Шевченка, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Шевченківське», якому не передано у колективну власність земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акта серії ДП МЖ № 004.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 був членом КСП ім. Шевченка с. Українка Межівського району Дніпропетровської області на час отримання останнім державного акта на землю.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до об`єднаної територіальної громади Межівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).

Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19), від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до неправильного їх тлумачення, незгоди з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року залишити без змін

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець