Справа № 461/9982/19 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/4167/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
Провадження № 22-ц/811/3826/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

з участю ОСОБА_1 , представника Головного управління Національної поліції у Львівській області - Герасимнюк О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2021 року та на додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України (адреса: 01601, м.Київ, вул. Бастіонна,6, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 8000 (вісім тисяч) гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Судові витрати з оплати судового збору віднесено за рахунок держави.

Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування- задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області (адреса: м.Львів, пл. Генерала Григоренка,3, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 216 гривень та витрати на проведення експертизи в розмірі 91,53 грн.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не погоджуючись з розміром відшкодування моральної шкоди за завдані страждання ОСОБА_1 , визначеного висновком експерта № 6992 від 29 червня 2021 року в сумі 140 456 грн., вважаючи його завищеним та необґрунтованим і зменшуючи до 8000 грн., не зазначив для цього фактичних обставин та не послався на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Зазначає, що жодних заперечень щодо обставин, встановлених у висновку експерта № 6992 від 29 червня 2021 року, в тому числі щодо визначеного у ньому розміру відшкодування моральної шкоди за завдані ОСОБА_1 страждання, від учасників справи на адресу суду не надходило.

Вважає, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності, зменшивши до 8000 грн. розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідачі проти такого розміру не заперечували.

Просить рішення суду змінити в частині розміру відшкодування моральної шкоди та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 140 456 грн.

Просить також додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання про відшкодування судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника Головного управління Національної поліції у Львівській області - Герасимнюк О.В. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до слідчого Дрогобицього ВП ГУНП у Львівській області із заявою про злочин, передбачений ч.1 ст.172 КК України, який вчинений керівником відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області Сушком Петром Ярославовичем.

09 грудня 2017 року старшим слідчим 1-го відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП ОСОБА_3 на підставі заяви від 08 грудня 2017 року було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань, за номером 0002572 відомості щодо вчиненого відносно ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України та розпочато у цьому кримінальному провадженні досудове розслідування, що підтверджується повідомленням від 09 грудня 2017 року вих. №2572/44/06-17.

Відповідно до постанови старшого слідчого 1 відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 від 09 січня 2017 року, ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0002572.

12 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення злочину, передбаченого ст.356 КК України про вчинення керівником відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської Ради Львівської області ОСОБА_4 , працівниками відділу освіти виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та іншими.

Відповідно до ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2018 року постановлено ухвалу, якою зобов`язано слідчого Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області внести відомості в ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 від 12 грудня 2017 року.

Постановою прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Матолич О.М. від 23 жовтня 2018 року вищевказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження та присвоєно номер 0002572.

Постановою старого слідчого 1 відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 від 31 жовтня 2018 року закрито кримінальне провадження №0002573 від 09 грудня 2017 року у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172 та ст.356 України.

Відповідно до ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2019 року скасовано постанову старого слідчого 1 відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 від 31 жовтня 2018 року, якою було закрито кримінальне провадження №0002572 від 09 грудня 2017 року.

Відповідно до скарги від 28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 просила начальника ГУ НП у Львівській області призначити службове розслідування щодо невиконання слідчим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0002572 своїх службових обов`язків.

Відповідно до довідки про результати проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 від 28 жовтня 2019 року встановлено, що слідчим СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області майором поліції ОСОБА_3 допущено порушення службової дисципліни, що виразилось в недотриманні вимог ст. ст. 2, 9, 28, 38, 40 КПК України та п. 2 п. 3 розділу 6 Положення про органи досудового розслідування національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570 щодо швидкого, повного і неупередженого розслідування кримінального провадження, порушення розумних строків, безпричинної тяганини.

Заступником начальника Дрогобицького ВП - начальником СВ ГУНП капітаном поліції ОСОБА_7 допущено порушення службової дисципліни, що виразилась в недотриманні вимог підпунктів 1, 12 пунку 4 розділу 5 Положення про органи досудового розслідування Національної поліції України затвердженого наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570 в частині незабезпечення належного контролю за роботою підлеглих працівників, що призвело до порушення ним вимог кримінального процесуального законодавства України.

Згідно висновку експерта №6992 від 29 червня 2021 року, складеного судовим експертом Трачук А.В. - можливий розмір відшкодування за завдані страждання ОСОБА_1 становить 140 456 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на бездіяльність посадових осіб органів державної влади, а також бездіяльність самих органів державної влади.

ОСОБА_1 вважала, що шкода, завдана їй внаслідок тривалого проведенням досудового розслідування, підлягає відшкодуванню державою за рахунок Державного бюджету України.

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Суд першої інстанції правильно визначив, що правовідносини, що склалися між сторонами, виникли щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади.

У своїй постанові від 12 березня 2019 року Велика Палата Верховного Суду вказала: необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

ОСОБА_1 мотивувала позовні вимоги, зокрема й тим, що вона має право на відшкодування шкоди від держави за те, що досудове розслідування проводиться тривалий час ( чотири роки) і є неефективним, що підтверджено чисельними ухвалами слідчих суддів.

Таким чином, ОСОБА_1 вказувала, що її право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розслідування кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, невиконання Україною якого позивач не оскаржив, держава має позитивні зобов`язання гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі Котов проти Росії (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Котов проти Росії , § 114).

Судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, що станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач була визнана потерпілою, триває.

Тобто, у суду були відсутні відомості про те, що держава провела об`єктивне та незалежне ефективне розслідування вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень (позитивний процесуальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі Доган та інші проти Туреччини (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі Чірагов та інші проти Вірменії (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі Саргсян проти Азербайджану (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє і Сассі проти Франції (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі Філіс проти Греції (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови.

Судом встановлено, що слідчими суддями Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області неодноразово постановлялись ухвали про бездіяльність органу досудового розслідування.

Зокрема ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2019 року скасовано постанову старшого слідчого 1 відділення СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0002572 від 31 жовтня 2018 року, у цьому кримінальному провадженні на теперішній час ведеться слідство.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що встановлені в судовому засіданні факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховного Суду від 15 травня 20119 року у справі №61-8279ск19.

Частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Згідно з положеннями про Державне казначейство України, затверджене постановою Кабінету Міністрів від 21 грудня 2005 року № 1232 Державне казначейство України є юридичною особою.

Відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи створені державою не відповідають за зобов`язання держави.

Згідно пунктів 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Казначейства України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Казначейська служба України відповідно до покладених завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення).

Згідно ст. 48 Бюджетного кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. В ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Відповідно до п. 8 ст.7, пунктів 1, 2 ст.23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України Про державний бюджет .

Отже, відшкодування позивачу шкоди у даному випадку проводиться за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, тобто грошові кошти відшкодовуються Державним казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Щодо розміру моральної шкоди суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України)

Такі ж підстави визначені положеннями ст.1167 ЦК України для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом встановлено, що слідчим СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області майором поліції ОСОБА_3 порушено вимоги ст.ст.2,9,28,38,40 КПК України та п.п.2 п.3 розділу 6 Положення про орган досудового розслідування Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570, щодо швидкого, повного і неупередженого розслідування кримінального провадження, порушення розумних строків, допущено безпричину тяганину.

Крім цього, висновком експерта №6992 від 29 червня 2021 року встановлено: у поєднанні з пережитим стресом випадком у житті ОСОБА_1 та накопичення численних судових тяжб, які стали необхідним інструментом для відновлення порушених прав на доступ до правосуддя, безумовно відбулися значні зміни у емоційному стані та усталеному ритмі життя останньої.

Ситуація, що полягає у тривалому відстоюванні справедливості та боротьбі за свої права у суді, через діяння чи без діяння слідства стосовно досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002572 та у цивільній справі №461/9982/19 є психотравмувальною для ОСОБА_1 .

Наявність у ОСОБА_1 на час психологічного освідчення наслідків масивної психотравми встановлене судово-психологічним дослідженням.

Можливий розмір відшкодування за завданні страждання ОСОБА_1 становить 140 456 грн.

Проте, суд першої інстанції правильно не погодився з вищевказаним розміром відшкодування моральної шкоди за завдані страждання ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним та необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди за завдані страждання ОСОБА_1 визначено висновком експерта № 6992 від 29 червня 2021 року в сумі 140 456 грн. колегія суддів відхиляє з огляду на те, що зазначеним висновком визначено можливий розмір, в той час як відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням конкретних обставин справи, характеру порушення прав позивачки, глибини її душевних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі, який повинен становити 8000 гривень.

Також колегія суддів погоджується із частковим задоволенням заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, з огляду на те, що суд першої інстанції правильно вирішив клопотання про відшкодування судових витрат, виходячи із співмірності задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливі рішення, тому підстав для їх зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2021 року та додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30 березня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.