Справа № 305/461/20
Провадження по справі 2/305/54/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2022 року. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді В.Е.Ємчука

за участі: секретаря судового засідання М.І.Шемота

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання незаконним рішення Лазещинської сільської ради, недійсним договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації, повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання незаконним рішення Лазещинської сільської ради, недійсним договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації, витребування земельної ділянки, обгрунтовуючи позов тим, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Лазещинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, Державним територіально-галузевим об"єднанням "Львівська залізниця" та відповідно до даних ДТГО "Львівська залізниця" під існуючими об"єктами залізничного транспорту за напрямком Івано-Франківськ-Рахів від 99км+030м до 103км+067м в межах Лазещинської сільської ради Рахівського в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, які було надано частково в квітні 2017 року, проведено комісійне обстеження за напрямком Івано-Франківськ-Рахів в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. В результаті проведеного обстеження смуги відведення за актом від 17.05.2017 виявлено, що земельна ділянка на км 102 пк4-5, яка знаходиться у власності ОСОБА_2 , площею 0,0289 га накладається на смугу відведення залізниці. Відповідно до витягу з державного земельного кадастру та державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЕ №445003 від 18.06.2008, вказану земельну ділянку загальною площею 0,6658 га ОСОБА_3 придбано за договором купівлі-продажу від 13.02.2008 №760. На земельну ділянку, яка накладається (перетинається) із смугою відведення залізниці площею 0,0289 га видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЕ №445003 від 18.06.2008 для ведення особистого селянського господарства та зареєстровано в державному земельному кадастрі за №:01:001:0054 і внесено до реєстру речових прав. На адвокатський запит від 15.11.2019 Лазещинською сільською радою не надано відповідь про первинного власника, якому ця земельна ділянка була власне надана. Проте, рішення ради при наданні у власність земельної ділянки є таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує право залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а відтак таким, що підлягає визнанню незаконним з наступних підстав. Згідно "Плану смуги відведення земель лінії Хриплин - Держкордон Львівської залізниці", який є належним доказом землекористування залізниці розробленого, погодженого в 1994 році, ширина смуги відведення на ділянці 102 км пк4-5 перегону становить 25 м від осі колії. Земельна ділянка ОСОБА_3 знаходиться на відстані 22 м від осі колії та частково площею 0,0289 га накладається на смугу відведення залізниці. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним Планом смуги відведення, розташована головна колія (ВКБ) Делятин - Держкордон інвентарний №4, яка є власністю і перебуває на балансі залізниці. Відповідачем, Лазещинською сільською радою перевищено свої повноваження в частині розпорядження земельними ділянками державної власності під залізницями. З часу відведення залізниці земельної ділянки під залізничне полотно вилучення спірної частини земельної ділянки у встановленому порядку у залізниці не проводилося. Відповідачі до залізниці щодо вилучення із користування даної частини смуги відведення не звертались. Відмови від права користування земельною ділянкою залізниця не надавала. У зв"язку з чим просили визнати незаконним та скасувати рішення Лазещинської сільської ради в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,6658 га у АДРЕСА_1 , що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0289 га, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.02.2008, зареєстрованого в реєстрі за №760 приватним нотаріусом Маріна А.С., визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №445003 від 18.06.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію права влансості на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0054 у державному реєстрі прав, витребувати від ОСОБА_2 на користь АТ "Українська залізниця" земельну ділянку площею 0,0289 на, що накладається на смугу відведення залізниці за кадастровим номером :01:001:0054 і знаходиться в АДРЕСА_1 , як землі смуги відведення залізниці, стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

В ході підготовчого провадження позивачем подано заяву про зміну предмета позовних вимог, в якій просили визнати незаконним та скасувати рішення Лазещинської сільської ради в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,6658 га у АДРЕСА_1 , що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0289 га, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.02.2008, зареєстрованого в реєстрі за №760 приватним нотаріусом Маріна А.С., визнати недійсним Державний акт серії ЯЕ №445003 від 18.06.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0054 у державному реєстрі прав, зобов"язати ОСОБА_4 повернути на користь АТ "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" земельну ділянку площею 0,0289 га, що накладається на смугу відведення залізниці за кадастровим номером :01:001:0054 і знаходиться в АДРЕСА_1 , як землі смуги відведення залізниці, обгрунтовуючи тим, що предметом оскарження в даній справі є вказаний цивільно-правовий договір та рішення органу місцевого самоврядування , яким ці земельні ділянки були первинно виділені, а також вимоги захисту права землекористування, які в даному випадку мають бути ефективними, про що існує нова судова практики Верховного Суду з аналогічних спорів. Зокрема, зайняття земельної ділянки спеціального призначення, якими є землі залізничного транспорту з порушенням ЗУ України та ВК України треба розглядати як не пов"язане з позбавленням володіння порушення права власності. У такому разі позовну вимогу зобов"язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. А власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку ( п.143 правового висновку Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц). Враховуючи зазначену позицію Верховного Суду, ефективним способом захисту у даному спорі є захист права землекористування шляхом усунення перешкод шляхом зобов"язання повернення земельної ділянки.

Ухвалою суду від 15.11.2021 залучено Ясінянську селищну раду, Рахівського району, Закарпатської області як правонаступника Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 присутній не був, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позові. Просить позов задовольнити та розглянути справу без участі представника позивача.

Представник відповідача, Ясінянської селищної ради в судове засідання не з"явився. Селищний голова А.Делятинчук надав до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає та категорично заперечує, при цьому жодним чином не обгрунтовуючи свою таку позицію. Просить розглянути справу за наявними у справі матеріалами без участі представника ради. Відзиву не подавали.

Відповідачка, ОСОБА_6 в судове засідання не з"явилася. Її представник ОСОБА_7 надав до суду заяву, в якій просить судовий розгляд провести без його та відповідачки участі. Згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнають, просять відмовити у задоволені позову, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Свої заперечення обгрунтовують тим, що ширина смуги відведення визначається виходячи з потреб технологічного комплексу залізничного транспорту на його розміщення, експлуатацію, утримання та відновлення, з огляду на вимоги "ДБН В.2.3-19-2008. Споруди транспорту. Залізниці Колії 1520 мм". Норми проектування.", затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №42 від 26.01.2008. Відповідно до вимог п.8.3 ДБН як правило, до смуги відведення включаються ширина земляного полотна з урахуванням укосів насипу чи виїмки, ширина технологічних площадок, на яких розташовані будівлі і споруди, естакади, віадуки, ширина технологічних смуг для пропускання повітряних і кабельних ліній електропостачання, зв"язку, ширина технологічних смуг для розміщення снігових мас при хуртовинах, протипожежних смуг, захисних лісонасаджень та інших огорож. Жоден з перерахованих залізничних об"єктів не розміщений на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 , і яка оспорюється, напроти оспорюваної земельної ділянки, із перерахованих об"єктів наявні лише верхня будова колії і земляний насип, які знаходяться від земельної ділянки на відстані, достатній для нормального функціонування залізниці. В позовній заяві жодним чином не обгрунтовано необхідність даної оспорюваної земельної ділянки для роботи залізничного транспорту, тому важають, наявна відстань від земельної ділянки до середини колії, яка складає 22 метри, достатня для нормального функціонування залізниці. Таким чином, законодавством та ДБН не врегульовано конкретну ширину смуги відводу залізниці, а лише вказано щодо смуги відводу відноситься земля, розміщена під вказаними залізничними об"єктами, і необхідна для забезпечення роботи залізничного трансопрту. Згідно матеріалів, доданих до позовної заяви , під оспорюваною частиною земельної ділянки, ні елементи залізниці, ні будівлі залізниці, ні об"єкти інфраструктури не розміщені, необхідність вилучення від ОСОБА_3 частини земельної ділянки, із доводами про неможливість нормального функціонування залізниці, позивачем не обгрунтовано. АТ "Українська залізниця", чи регіональна філія "Львівська залізниця" не набули права корситування земельною ділянкою, оскільки будь-які рішення органів місцевого самоврядування або правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку у позивача відсутні, і позивачем до матеріалів позовної заяви не додано. Таким чином, оспорювана земельна ділянка (чи її частина) станом на 2008 рік не була надана у користування АТ "Укрзалізниця" у встановленому законом порядку, а лише межувала із залізничним полотном, тому дана земельна ділянка не може відноситися до земель залізничного транспорту. Вказаний План смуги відведення земель залізниці, датований 1994 роком не може підтверджувати право позивача на спірну земельну ділянку, оскільки землі залізничного транспорту визначаються згідно вимог закону, а законом, підтверджено належність до земель транспорту тільки земель, розміщених під об"єктами транспорту. В даному місці крайній об"єкт залізниці - земляний насип полотна колії розміщений на відстані від оспорюваної земельної ділянки і зовсім не розміщений безпосередньо на ній. В 1994 році, коли був складений План, діяли інші будівельні норми, затверджені постановою державного комітету Ради Міністрів СРСР у справах будівництва №107 від 14.07.1976 року та постановою від 19.12.1974 року. Так, згідно цих нормативно-правових актів СрСр, які станом на 1994 рік ще діяли на території України, передбачено проектування смуги відводу залізниці з колією 1520 см, для ІІІ, ІУ, У категорій, в залежності від величини поперечного нахилу та висоти земляного насипу, ширина смуги відводу складає величину від 19 до 50 метрів, тобто з однієї сторони ширина смуги відводу складає від 9,5 до 25 метрів. Однак, згідно п.8.1 ДБН В.2.3-19-2008, розміри земельних ділянок визначаються у складі проектно-технічної документації, яка розробляється проектною організацією на підставі технічного завдання. Проектом визначається розташування та потужність необхідного технологічного комплексу і межі земельної ділянки для його розташування. Тобто на даний час, і починаючи з 2008 року, відколи були введені в дію нові норми "ДБН В2.3.-19-2008. Споруди Транспорту.Залізниці колії 1520 мм", відколи конкретні величини ширини смуги відводу не регламентовані, даний "План смуги відведення земель ліній Хриплин-Держкордон Львівської залізниці", погоджений в 1994 році, є таким, що не відповідає вимогам законодавства. Виходячи з наведеного, даний План смуги від 1994 року не відповідає вимогам вищевказаних діючих нормативно-правових актів, обов"язкових для виконання, і тому План не може бути використаний у суді як доказ. Також, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з даною позовною заявою 26 березня 2020 року, з моменту прийняття оскаржуваного рішення Лазещинської сільської ради, та укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, 2008 року до звернення в суд минуло більше 11 років. Однак, позивачем не надано жодних документів щодо даного спору, який триває в офіційному вигляді із залученням місцевих органів державної влади та органів місцевого самоврядування з 2013 року , саме в цей час зафіксовано документи переписки між АТ "Укрзалізниця", Лазещинською сільською радою, Рахівською РДА, Управлінням Держземагенства у Рахівському районі, якими стверджується наявність спору щодо так званого "накладення земельної ділянки ОСОБА_3 із землями залізниці", тобто доводиться, що АТ "Укрзалізниця" було відомо про порушення даного права. Про дане порушення права також свідчить технічна документація із землеустрою, складена ДП "Закарпатгеодезцентр", в ході виготовлення якої також було виявлено даний факт, оскільки при виготовленні технічної документації є обов"язковим обстеження земельної ділянки в натурі. Із часу складання даних документів з 2013 року минуло понад 6 років. Таким чином, передбачений ст.257 ЦК України трок загальної позовної давності тривалістю 3 роки, на час подачі позову був закінчений. Жодних обгрунтувань поважності причн пропущення позовної давності позивачем в позовній заяві не наведено, що свідчить про безпідставність звернення до суду з порушенням вимог ст.257 ЦК України.

Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. В.о начальника управління надіслано до суду пояснення на позовну заяву, в якому, окрім посилання на норми Земельного кодексу України, ЗУ "Про транспорт", ЗУ "Про залізничний транспорт", ЗУ "Про державний земельний кадастр", йдеться про те, що Акціонерне товариство "Українська залізниця", а також регіональна філія "Львівська залізниця АТ "Укрзалізниця" не набула права користування земельною ділянкою, оскільки будь-які рішення органів місцевого самоврядування або правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку відсутні та позивачем до матеріалів справи не додано. Спірна земельна ділянка як об"єкт правовідносин не сформована відповідно до вимог законодавства, не внесена до державного земельного кадастру. Відповідно витягу з Державного земельного кадастру та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №445003 від 18.06.2008, вказану земельну ділянку загальною площею 0,6658 га ОСОБА_3 придбано за договором купівлі-продажу №760 від 13.02.2008. Підставою для розробки технічної документації із землеустрою щодо складання документів , що посвідчують право на земельну ділянку за договором відчуження (купівлі-продажу) гр. ОСОБА_3 , мешканки с. Лазещина, 1087 для ведення особистого селянського господарства на території с. Лазещина,1087 став договір на виконання робіт від 25.02.2008 №123, укладений між ОСОБА_3 та ТзОВ "Георан". Відповідно до технічної документації в акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 17.02.2008 не вказані суміжні землекористувачі, а зазначені лише виконавець ОСОБА_8 , замовник ОСОБА_3 та начальник Відділу земельних ресірсів у Рахівському районі Яцюк О.В. Відповідно до опису меж земельної ділянки суміжними землекорситувачами вказаної земельної ділянки є: від А до Б - землі гр. ОСОБА_9 , від Б до В - землі гр. ОСОБА_10 , від И до Г - землі ОСОБА_11 , від Г до Д - землі Рахівського РЕМ, від Д до Е - землі ОСОБА_11 , від ОСОБА_12 , від Є до Ж - землі Львівської залізниці, від Ж до З - землі ОСОБА_13 , від З до И - землі ВАТ "Укртелеком", від И до І - землі гр. ОСОБА_13 , від І до А - землі гр. ОСОБА_14 . Представником Львівської залізниці не було підписано Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, хоча вони є суміжними землекористувачами. З огляду на зазначене просять врахувати письмові ці пояснення Головного управління при прийнятті рішення по даній справі.

Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до такого висновку.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Позивач, стверджує, що відповідачка ОСОБА_6 володіє земельною ділянкою площею 0,6658 га в АДРЕСА_1 , частина площі якої в розмірі 0,0289 га накладається (перетинається) із смугою відведення залізниці.

На переконання позивача, вказану земельну ділянку ОСОБА_6 має у власності на підставі рішення Лазещинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.02.2008, зареєстрованого в реєстрі за №760 приватним нотаріусом Маріна А.С., державного акту серії ЯЕ №445003 від 18.06.2008 на право власності на земельну ділянку, та відповідно ці правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку просить визнати незаконними та скасувати.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на спірний об`єкт.

Згідно із статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі,обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Вказаний за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19.

Натомість, відповідний правовстановлюючий документ (рішення, правочин (договір) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.

Дослідивши докази у матеріалах справи, зокрема щодо тих, які являються предметом позову та вимагаються до скасування, суд не погоджується із аргументами позивача з огляду на таке.

Ухвалою суду від 15 квітня 2020 року, за клопотанням представника позивача, витребувано від приватного нотаріуса Рахівського нотаріального округу Маріна Алли Степанівни копію договору купівлі-продажу земельної ділянки пл. 0,6658 га, кадастровий номер :01:001:0054, що розташована в АДРЕСА_1 від 13.02.2008 №760, укладений на користь ОСОБА_1 , та від Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області копію рішення сільської ради про виділення у власність земельної ділянки пл. 0,6658 га, кадастровий номер :01:001:0054, що розташована в АДРЕСА_1 , яка на даний час перебуває у власності ОСОБА_1 .

На виконання даної ухвали суду, Лазещинською сільською радою надано до суду повідомлення №143 від 29.04.2020, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_6 набула право власності на земельну ділянку площею 0,6658 га, кадастровий номер :01:001:0054, яка розташована в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2008 №760, посвідченого приватним нотаріусом Маріна А.С. На підставі цього договору купівлі-продажу ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 червня 2008, серія ЯЕ №4545003. Іншої підстави для набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку не існує. Лазещинська сільська рада не приймала рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,6658 га, кадастровий номер :01:001:0054, яка розташована в АДРЕСА_1 . Разом з тим, рішенням 16 сесії ІУ скликання Лазещинської сільської ради від 22 грудня 2005 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку 0,8661 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . На підставі якого їй був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2010 року серії ЗК №030342. Таким чином ОСОБА_6 набула право власності на земельну ділянку площею 0,8661 га, кадастровий номер :01:001:0016, розташовану в АДРЕСА_1 , частину якої (0,200 га) у 2008 році було продано згідно договору купівлі-продажу від 13.02.2008 №760, посвідченого приватним нотаріусом Маріна А.С., а на частину земельної ділянки, яка лишилася у власності продавця (0,6658 га) виготовлена землевпорядна документація, яка разом з договором купівлі-продажу стала підставою для надання державного акту на право власності на земельну ділянку від 10 жовтня 2010 року серії ЗК №030343.

Також, приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. у відповідь на витребування доказів надано повідомлення №65/011 від 30.09.2021 про те, що витребуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,6658 га з кадастровим номером :01:001:0054, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , на користь грмадянки ОСОБА_2 , не посвідчувався, у нотаріальній конторі відсутній, у зв"язку з чим виконати ухвалу суду про витребування доказів не представилось можливим.

Разом з цим, щодо документально підтвердженого права власності земельної ділянки відповідачки ОСОБА_15 , судом встановлено, що рішенням 16 сесії ІУ скликання Лазещинської сільської ради Рахівського району від 22 грудня 2005 року, затверджено проект відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передано у власність ОСОБА_16 , мешканці с.Лазещина,1087 земельну ділянку площею 0,8661 га.

Відповідно до державного акту серії ЯЕ №445003 від 18 червня 2008 року, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,6658 га в АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, підставою такого набуття зазначено договір купівлі - продажу №760 від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріна А.С.

Дане підтверджено також Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-019 від 13.11.2019.

У частині 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме АТ "Українська залізниця в особі її регіональної філії "Львівська залізниця", як Позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення Відповідачами її права власності, мала довести ту обставину, на яку вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - належність спірної земельної ділянки у відповідності до правовстановлюючих документів, які оскаржуються та вимагаються до скасування.

В той же час, позиція Позивача будується на аргументі, що для захисту порушених прав залізниці необхідно визнати незаконним та скасувати рішення Лазещинської сільської ради в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0,6658 га у АДРЕСА_1 , що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0289 га, при цьому не вказується ні на номер та дату оскаржуваного рішення.

Однак під час судового розгляду цей аргумент Позивача спростовано матеріалами справи, де зокрема вказується, що Лазещинською сільською радою не приймалося жодного рішення про передачу у власність відповідачки ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,6658 га в АДРЕСА_1 . Таким чином, відсутній акт індивідуальної дії (рішення) органу місцевого самоврядування, який просить визнати незаконним та скасувати позивач.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 отримано у власність земельну ділянку площею 0,8661 га, на підставі рішення 16 сесії ІУ скликання від 22 грудня 2005 року. Про це рішення позивачем в контексті позову не згадується жодним чином, відтак суд в силу диспозитивності цивільного судочинства не вправі виходити за межі позовних вимог та позивач розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так само, спростовано доводи позивача щодо договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 лютого 2008 року №760, посвідченого приватним нотаріусом Маріна А.С., про що свідчить повідомлення цього нотаріуса про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,6658 з кадастровим номером :01:001:0054, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , на користь громадянки ОСОБА_2 , не посвідчувався, у нотаріальній конторі відсутній. Отже, позивач просить скасувати неіснуючий договір купівлі-продажу земельної ділянки на користь ОСОБА_2

Позивачем обгрунтовані позовні вимоги таким чином, що відповідачка ОСОБА_3 отримала за рішенням Лазещинської сільської ради Рахівського району, Закарпатської області земельну ділянку загальною площею 0,6658 га в АДРЕСА_1 , для ведення особистого селянського господарства, яку ж і отримала на підставі договору купівлі-продажу №760 від 13 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріна А.С., про що надалі видано державний акт на право власності на земельну ділянку. З даного випливає, що відповідачка ОСОБА_3 сама собі продала земельну ділянку, отриману за рішенням органу місцевого самоврядування, що суперечить нормам чинного законодавства України.

На думку суду, позивач не в повній мірі розібрався з приводу спірних правовідносин, при цьому володіючи всіма процесуальними правами та обов"язками, мав можливість викласти свої аргументи, правові позиції у відповідності до доказів, які містяться в матеріалах справи та випливаючих з них обставин.

У той же час, зробивши припущення про наявність рішення Лазещинської сільської ради в частині передачі відповідачці земельної ділянки площею 0,6658 га в АДРЕСА_1 , договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,6658 га в с. Лазещина, 1087 в користь ОСОБА_3 від 13.02.2008 №760, позивач фактично бездоказово презюмував виникнення в останнього порушеного права стосовно земельної ділянки та припустився логічної помилки, коли в обґрунтування свого позову фактично використав концепцію негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства, де суд розглядає справи не інакше як за зверненням, поданим відповідно до цивільного процесуального Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно із ч.3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Як роз`яснював Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,виходячи з положень статей 8,124 Конституції України,статей 26,30,87-90,97,100,102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161,210,212 ЗК України, глав 27,33,34 ЦК України,статті 15 ЦПК України ,судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Як зазначалось у правовій позиції ,висловленій Верховним Судом України у постанові від 04.06.2014 року по справі №6-46 цс 14, відповідно до ст.126,152,155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

В той же час, з матеріалів справи вбачається ,що оскаржуваний державний акт був виданий не усупереч, а на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.02.2008, зареєстрованого в реєстрі за №760 приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., при цьому не має даних між ким він укладений, окрім ОСОБА_3 , вимоги позивача щодо визнання якого недійсним, судом не задоволені.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади або органом місцевого самоврядування, договору відчуження (правочину)встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт, правочин суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт, правочин порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18 року .При цьому підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17.

Таким чином, оскільки вимоги позивача про визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування та правочину, на підставі яких ОСОБА_3 був виданий оскаржуваний державний акт, не знайшли свого підтвердження, та у задоволенні таких судом прийнято висновок, відмовити, він повинен довести, що цей акт та правочин були видані всупереч прийнятим рішенням або визначеній компетенції органу, який його видав і те ,що він порушує саме його права та охоронювані законом інтереси , які підлягають захисту шляхом відновлення порушеного права.

На переконання суду позовні вимоги про визнання недійсним Державного акту серії ЯЕ №445003 від 18.06.2008 на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0054 у державному реєстрі прав, зобов"язання ОСОБА_17 повернути на користь АТ "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" земельної ділянки площею 0,0289 га, що накладається на смугу відвдення залізниці за кадастровим номером :01:001:0054 і знаходиться в АДРЕСА_1 , як землі смуги відведення залізниці, не можуть бути задоволені, оскільки відповідні правовстановлюючі документи, а саме рішення Лазещинської сільскої ради, без номера, без дати, та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 6658 га в АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_3 від 13 лютого 2008 року, які є підставою для переходу до особи прав на земельну ділянку, не встановлені судом, є такими, що не приймалися зазначеним органом місцевого самоврядування, та не посвідчувалися нотаріусом, а відтак ці вимоги є похідними.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 83, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні зміненого позову Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання незаконним рішення Лазещинської сільської ради, недійсним договору купівлі-продажу та державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування реєстрації, повернення земельної ділянки, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлено 04 квітня 2022 року.

Суддя: В.Е. Ємчук