Справа № 169/548/21
Провадження № 2/169/126/22
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Хвіц Г.Й.

за участю: секретаря судового засідання Мисюка П.З.

представника позивача

ОСОБА_1 - адвоката Воробей О.В.

представника відповідача

ОСОБА_2 - адвоката Мурая В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Луківської селищної ради від 17 січня 2006 року вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку, окрім неї, зареєстровані її дочка ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 , який був чоловіком її дочки. Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року шлюб між відповідачем та її дочкою розірвано, однак відповідач продовжує проживати в будинку, належному їй на праві власності. Вказуючи, що поведінка відповідача супроводжується систематичним порушенням правил співжиття, оскільки останній вчиняє сварки, висловлювання словесних образ та погроз, що стало причиною неодноразового виклику працівників поліції та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, то з урахуванням її віку та стану її здоров`я проживання з відповідачем в одному будинку є неможливим, а заходи запобігання і громадського впливу відносно ОСОБА_2 виявилися безрезультатними, просила визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя своєю ухвалою позовну заяву прийняв до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив підготовче засідання.

Суд своєю ухвалою підготовче провадження закрив і справу призначив до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Воробей О.В. у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Мурай В.А. позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено систематичність порушення відповідачем правил співжиття.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з таких підстав.

Як установив суд, що на підставі рішення виконкому Луківської селищної ради від 17 січня 2006 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06 лютого 2007 року (а. с. 9).

Згідно будинкової книги у вказаному будинку, окрім позивача ОСОБА_1 , зареєстровані її дочка ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та відповідач - ОСОБА_2 , який був чоловіком її дочки (а. с. 10-13).

Заочним рішенням Турійського районного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 7-8).

Відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати у належному позивачу будинку, що підтверджується довідкою Луківської селищної ради від 24 березня 2021 року № 619 (а. с. 14).

Позивач ОСОБА_1 є особою похилого віку та хворіє (а. с. 6, 15).

Відповідно до інформації, що надана Ковельським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області 28 вересня 2021 року, ОСОБА_2 протягом 2020-2021 років шість разів притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі, за вчинення домашнього насильства, перебуває на обліку Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області у статусі кривдника особи, яка вчинила домашнє насильство, з ним постійно проводиться профілактична робота, однак останній періодично вчиняє адміністративні правопорушення. Протягом 2021 року двічі, а саме, 17 січня 2021 року та 08 травня 2021 року викликалися чергові наряди поліції з приводу конфліктів, що відбувалися за адресою: АДРЕСА_1 , за участі ОСОБА_2 (а. с. 41).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Статтею 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, товариськими судами.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, втрата права користування житловим приміщенням можлива за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №740/2457/18.

Як установив суд, що відповідач був вселений і проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї дочки позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , шлюб між якими розірвано відповідно до заочного рішення Турійського районного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року.

Після розірвання шлюбу з дочкою позивача відповідач залишився проживати в будинку позивача.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Звертаючись до суду з відповідним позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 створює їй, як власнику житлового приміщення, проблеми та перешкоди для реалізації права на спокійне співжиття.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталась до Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області з проханням прийняти міри реагування щодо ОСОБА_2 .

Відповідно до інформації, що надана Ковельським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області 28 вересня 2021 року, ОСОБА_2 протягом 2020-2021 років шість разів притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі, за вчинення домашнього насильства, перебуває на обліку Ковельського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області у статусі кривдника особи, яка вчинила домашнє насильство, з ним постійно проводиться профілактична робота, однак останній періодично вчиняє адміністративні правопорушення. Протягом 2021 року двічі, а саме, 17 січня 2021 року та 08 травня 2021 року викликалися чергові наряди поліції з приводу конфліктів, що відбувалися за адресою: АДРЕСА_1 , за участі ОСОБА_2 (а. с. 41).

Таким чином, суд встановив, що відповідач проживає у спірному будинку як колишній член сім`ї дочки позивача, між сторонами існує тривалий конфлікт, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, регулярні сварки, що порушує правила співжиття і це робить неможливим для позивача проживання з ним в одному будинку.

Крім того, судом враховано похилий вік та стан здоров`я позивача ОСОБА_1 - власника спірного житлового будинку, яка хворіє, та систематичне порушення правил співжиття з боку ОСОБА_2 матиме негативний вплив на спокій, стиль і спосіб життя власника спірного житла.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 спільним побутом із позивачем ОСОБА_1 не пов`язаний, членом її сім`ї не є, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , проживаючи у будинку, поводиться протиправно відносно позивача.

У зв`язку з неприязними стосунками між власником будинку та відповідачем виникають систематичні сварки та непорозуміння, у зв`язку з чим у їхні відносини втручаються правоохоронні органи. З огляду на таку ситуацію, з метою запобігання більш важких наслідків неприязних стосунків, слід дійти висновку, що втрата відповідачем права користування спірним житловим приміщенням переслідує легітимну мету.

Окрім того, судом не встановлено обставин того, що відповідач не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом, тому втрата ним права користування спірним будинком не може бути розцінено як надмірний тягар.

Таким чином, у вказаній справі інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї її дочки, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 зазначено, що як Житловим кодексом Української РСР, так і Цивільним кодексом України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 гривень судового збору.

На підставі викладеного, статей 319, 383, 391 ЦК України, та керуючись статтями 141, 263 - 265, 268, 289, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Ім`я позивача - ОСОБА_1 , жителька: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Турійським РВ УМВС України у Волинській області 29 серпня 1998 року.

Ім`я представника позивача ОСОБА_5 , місце перебування: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Ковельським МРВ УМВС України у Волинській області 09 червня 2003 року.

Ім`я відповідача - ОСОБА_2 , житель: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий Турійським РВ УМВС України у Волинській області 23 червня 1998 року.

Ім`я представника відповідача - ОСОБА_6 , житель: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий, паспорт громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий Любомльським РВ УМВС України у Волинській області 31 березня 1998 року.

Головуючий

Повне рішення складено 08 квітня 2022 року.