ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/874/21 Номер провадження 22-ц/814/242/22Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.

імена (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Агенція регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції»

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави, ухвалене13 жовтня 2021 року у складі судді Блажко І.О.

по справі за позовом ОСОБА_1 до Агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за моральну шкоду,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та остаточно визначившись з позовними вимогами просила стягнути з Агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції» невиплачену заробітну плату в сумі 90000 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період з 02.05.2019 по 31.07.2020 в сумі 8370 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2020 по 31.01.2021, без врахування податків та зборів, у розмірі 34875 грн. та моральну шкоду в сумі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 02.05.2019 по 31.07.2020 вона працювала на посаді експерта з регіонального розвитку Агенції регіонального розвитку Полтавської області, з якої звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказала, що за даний період фактична виплата заробітної плати їй не здійснювалася та не була проведена відповідачем після звільнення. Окрім того, їй не було проведено виплати компенсації за невикористану відпустку за період з 02.05.2019 по 31.07.2020. Таким чином, через порушення відповідачем права ОСОБА_1 на оплату праці, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію за завдану їй моральну шкоду.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Агенції регіонального розвитку Полтавської області Офіс Євроінтеграції на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 90 000 грн., коменсації за невикористану відпустку в розмірі 8 370 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 875 грн., всього 133 245 гривень.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з АРР Полтавської області Офіс Євроінтеграції на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за один місяць в сумі 6000 грн.

Стягнуто з Агенції регіонального розвитку Полтавської області Офіс Євроінтеграції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що через неналежне виконання відповідачем обов`язку, щодо своєчасного розрахунку при звільненні, були порушені права ОСОБА_1 , тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати, коменсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім того, встановлено, що діями відповідача було завдано ОСОБА_1 моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, а саме не виплати їй належних сум при звільненні, втраті через це нормальних життєвих зв`язків, тому суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди та враховуючи розмір заборгованості, тривалість порушення права позивача на оплату праці, виходячи з принципу об`єктивності, засад розумності, справедливості та доцільності визначено розмір моральної шкоди у сумі 2000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила Агенція регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції», просила скасувати його та ухвалити новее рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції було порушено строки розгляду справи, що є порушенням норм процессуального права. Окрім того, позивачем не надано доказів того, що в день звільнення вона працювала та не надано доказів, що ОСОБА_1 зверталася до відповідача з вимогою щодо розрахунку після звільнення. Зазначили, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують явку на роботу ОСОБА_1 , дотримання нею встановленого режиму праці, проведення діяльності в Агенції (табель обліку використаного часу).

Окрім того, місцевим судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі, яке було обумовлено досудовим розслідуванням трьох кримінальних проваджень, які були порушені за фактами підробки наказів про прийняття на роботу та звільнення позивача, а також викраденням печатки Агенції.

Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, у період з 02.05.2019 по 31.07.2020 ОСОБА_1 працювала на посаді експерта з регіонального розвитку Агенції регіонального розвитку Полтавської області, з якої звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (а. с.8). 15.01.2021 змінено назву Агенції Регіонального розвитку Полтавської області на Агенція Регіонального Розвитку Полтавської області Офіс Євроінтеграції згідно розпорядження КМУ від 21.10.2020 за № 1300-р.

Згідно довідки АРР Полтавської області за № 12/1 від 12.12.2019, виданої ОСОБА_1 встановлено, що на момент її видачі, вона дійсно працювала в АРР Полтавської області з 02.05.2019 за основним місцем роботи та займала посаду експерта з регіонального розвитку, за період з червня 2019 року по листопад 2019 року - посадовий оклад становив 6 000 грн. щомісячно. Всього до сплати 28 980 грн. (а. с. 9).

Відповідно акту ревізії від 08.02.2021, затвердженого протоколом засідання Наглядової Ради АРР Полтавської області Офіс Євроінтеграції № 16 від 25.02.2021, було встановлено, що згідно до даних звітності, обліковані в Електронному кабінеті платника податків по Агенції за період з 2018 року по 2020 рік, керівником агенції ОСОБА_2 не звільнено 2 особи, які не отримували заробітну плату, серед яких зазначається ОСОБА_1 (а.с. 98-102).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавстваУкраїни, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до положень статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначила, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як передбачено ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19) зроблено висновок, що згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що вона з 02.05.2019 по 31.07.2020 перебувала у трудових відносинах з Агенцією регіонального розвитку Полтавської області.

У відповідності до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

В обгрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі позивачем було надано довідку АРР Полтавської області за №12/1 від 12.12.2019, де визначений посадовий оклад позивачки у розмірі 6 000 грн. щомісячно.

Відповідно акту ревізії від 08.02.2021, затвердженого протоколом засідання Наглядової Ради АРР Полтавської області Офіс Євроінтеграції № 16 від 25.02.2021, було встановлено, що ОСОБА_1 не отримувала заробітну плату.

Надані в позовній заяві розрахунки заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не були спростовані.

Окрім того, відповідач не надав належних та допустимих письмових доказів виплати позивачу вказаних грошових коштів (відомість про отримання нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку із підписом позивача, докази перерахування виплат на картку позивача, бухгалтерську документацію, тощо).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів того, що вона працювала в день звільнення, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Таким чином, введення обліку використання робочого часу працівника покладається на роботодавця.

За таких обставин, повно та всебічно встановивши обставини справи, давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, при звільненні не отримав повного розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, та вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, справедливості та доцільності.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, позивач має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначено у пунктах 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Необхідно зазначити, що право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вина заподіювача шкоди. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України.

Виходячи із наведених норм закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у не виплаті їй належних сум при звільненні, втраті через це нормальних життєвих зв`язків, тому ОСОБА_1 має право на її відшкодування.

Згідно зі ст. 376 ч. 2 абз. 2 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апелянта, про порушення місцевим судом строків розгляду справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки це не спростовує законність та обгрунтованість прийнятого рішення, порушення строків не призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім того, колегія суддів, погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 червня 2021 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження відмовлено.

Вказане клопотання обумовлено досудовим розслідуванням трьох кримінальних проваджень відомості про які, зареєстровані в ЄРДР 15.04.2021.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Оскільки вказані кримінальні провадження, перебувають у стадії досудового розслідування, та не розглядаються в порядку кримінального судочинства, тому відсутні правові підстави для задоволення клопотання про зупинення провадження.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Агенції регіонального розвитку Полтавської області «Офіс Євроінтеграції» залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави, ухвалене 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин