Постанова

Іменем України

24 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 646/224/15-ц

провадження № 61-10348св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року у складі судді Шелест І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 11 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAD0GF01270017, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 29 700,00 дол. США до 08 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Взяті на себе зобов`язання відповідно до умов кредитного договору відповідач не виконує, кредитну заборгованість не сплачує.

Станом на 20 листопада 2014 року у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 146 238,08 дол. США, яка складається з: 28 619,23 дол. США - заборгованість за кредитом; 18 789,15 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 459,16 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 96 370,54 доларів США - пеня занесвоєчасність виконання зобов`язаньза договором.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути зОСОБА_1 заборгованість за кредитним договорому розмірі 146 238,08 дол.США, що складає 2 214 044,53 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Червонозаводський районний суд м. Харкова заочним рішенням від 25 травня 2015 року позов задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 в сумі 78 486,77 дол. США, що складає 1 188 289,70 грн, та судові витрати у розмірі 3 835,80 грн.

У решті позову відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання не виконує, чим порушує умови кредитного договору від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за його користування.

Відповідно до розрахунку станом на 20 листопада 2014 року заборгованість складає 146 238,08 дол. США, а саме: 28 619,23 дол. США - заборгованість за кредитом; 18 789,15 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом 2 459,16 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 96 370,54 доларів США - пеня занесвоєчасність виконання зобов`язаньза договором.

Враховуючи принцип справедливості та співмірності, вважав за доцільне стягнути суму пені, яка дорівнює сумі заборгованості за кредитом - 28 619,23 дол. США.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2019 року задоволено заяву адвоката Бурдукової М. В. в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року скасовано.

Ухвалу суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_1 не отримувала судові повістки, оскільки поштова кореспонденція направлена на її адресу повернута до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Червонозаводський районний суд м. Харкова рішенням від 17 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ПAT КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотків та комісії, після ухвалення рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 14 травня 2012 року (справа № 2-1724/11) та рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 27 січня 2014 року (справа № 646/8214/13-ц) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

На рішення місцевого суду ПAT КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

Харківський апеляційний суд постановою від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року змінив у частині мотивів відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Суд апеляційної інстанції мотивував постанову тим, що висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Проте колегія суддів не може погодитись із мотивами відмови у задоволенні позовних вимог та вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав того, що банк не зазначив у позові про часткове погашення боргу позичальником за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно та не довів наявність передбачених статтею 83 ЦПК України виняткових обставин (поважних причин), з яких він не зміг вчасно надати до суду першої інстанції відповідних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про розмір решти заборгованості за кредитом, яка залишилася після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду ПAT КБ «ПриватБанк» посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; судові витрати стягнути з відповідача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 16 вересня 2020 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування частини першої статті 7 та статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 598, статей 599 - 601, 604 - 609 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-ц, а також підстави передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивував тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Не враховано висновки щодо застосування норм права, а саме частини першої статті 7, статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 598, статтей 599-601, 604-609 ЦК України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) про те, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Вважає, що суди не з`ясували всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи; не врахували, що після отримання кредитором частини заборгованості, яка не була погашена за рахунок вартості предмета іпотеки, частина тіла кредиту залишилась не погашеною; не прийняв від позивача докази, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAD0GF01270017 за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 29 700,00 дол. США строком до 08 серпня 2025 року (а. с. 9-10).

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконує.

Станом на 20 листопада 2014 року заборгованість ОСОБА_1 складає 146 238,08 дол. США, з яких: 28 619,23 дол. США - заборгованість за кредитом; 18 789,15 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;2 459,16 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 96 370,54 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а. с. 4-7).

На забезпечення виконання кредитного зобов`язання, 11 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, загальною площею 36,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачці на праві власності.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харків від 14 травня 2012 року у справі № 2-1724/11 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 46 629,37 дол. США за кредитним договором № HAD0GF01270017 від 11 серпня 2005 року, а саме: звернуто стягнення на квартиру загальною площею 36,1 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання судових витрат (а. с. 64-67).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2012 року рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 14 травня 2012 року змінено. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № НAD0GF01270017 від 11 серпня 2005 року в розмірі 46 629,37 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки -квартиру загальною площею 36,1 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № НAD0GF01270017 від 11 серпня 2005 року з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою -покупцем за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, з наданням повноважень на отримання витягу з Державного реєстру прав власності та інших повноважень, необхідних для укладення договору купівлі-продажу. В іншій частині рішення суду від 14 травня 2012 року залишено без змін (а. с. 68-71). Рішення набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги надані позивачем письмові пояснення до апеляційної скарги разом з випискою по рахункам відповідачки, та не прийняв до уваги вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки суми заборгованості за кредитним договором № HAD0GF01270017 від 11 серпня 2005 року у розмірі 23 803,19 дол. США, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування частини першої статті 7 та статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 598, статей 599 - 601, 604 - 609 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-ц, а також підстави передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ПAT КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотків та комісії, після ухвалення рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 14 травня 2012 року (справа № 2-1724/11) та рішення Червонозаводського районного суду м. Харків від 27 січня 2014 року (справа № 646/8214/13-ц) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підлягають задоволенню.

Змінюючи рішення місцевого суду у частині мотивів відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив з того, що банк не зазначив у позові про часткове погашення боргу позичальником за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно, та не довів наявність передбачених статтею 83 ЦПК України виняткових обставин (поважних причин), з яких він не зміг вчасно надати до суду першої інстанції відповідних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про розмір решти заборгованості за кредитом, яка залишилася після звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Щодо доводів касаційної скарги

Підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосуваннячастини першої статті 7 та статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 598, статей 599 - 601, 604 - 609 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-ц, а також підстави передбачені частиною третьою статті 411 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку про те, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Переглядаючи рішення місцевого суду в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, як свідчить зміст постанови від 16 червня 2020 року, врахував висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання сторін за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 не припинені, про те відмовив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» за необґрунтованістю.

Щодо предмета та підстав позову

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на частину першу статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Позов у цивільному процесі - це письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, що проявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне благо.

Підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах.

Суд обмежений вимогами диспозитивності цивільно-процесуального судочинства та не може вийти за межі позовних вимог.

Частиною третьою статті 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Із справи відомо, що у січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 11 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № HAD0GF01270017, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 29 700,00 дол. США до 08 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Взяті на себе зобов`язання відповідно до умов кредитного договору відповідач не виконує, кредитну заборгованість не сплачує.

Станом на 20 листопада 2014 року у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 146 238,08 дол. США, яка складається з: 28 619,23 дол. США - заборгованість за кредитом; 18 789,15 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 459,16 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 96 370,54 доларів США - пеняза несвоєчасність виконаннязобов`язань за договором, яку позивач просив стягнути із відповідачки.

На підтвердження позовних вимог банком надано розрахунок заборгованості станом на 20 листопада 2014 року у якому не відображено погашення боргу за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки.

Відтак у суді першої інстанції предметом доведення була сума боргу відповідачки станом на 20 листопада 2014 року без урахування погашення боргу за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки.

Із справи вбачається, представником позивача подані до місцевого суду та суду апеляційної інстанції заяви про розгляд справи без його участі (а. с. 40, 153).

До суду апеляційної інстанції банк подав письмові пояснення та виписки по рахункам ОСОБА_1 , які підтверджують її заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 у розмірі 23 803,19 дол. США, яка залишилася після звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 146-160).

Як вбачається із наданих письмових пояснень до суду апеляційної інстанції, банк враховуючи погашення боргу за рахунок коштів отриманих від реалізації предмета іпотеки, змінив підстави позову, а вимога про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 у розмірі 23 803,19 дол. США, як решти заборгованості за кредитом, яка залишилася після звернення стягнення на предмет іпотеки, взагалі не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Тобто, звертаючись до суду із даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про наявність рішень Червонозаводського районного суду м. Харків від 14 травня 2012 року у справі № 2-1724/11 та від 27 січня 2014 року у справі № 646/8214/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 замовчало.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

З огляду на статтю 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз зазначених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку, що докази подаються до суду першої інстанції до початку розгляду справи по суті, а суд апеляційної інстанції може прийняти нові докази виключно у випадку їх неподання до суду першої інстанції з поважних причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, який їх подає.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15 (провадження № 61-12848св21) зазначено, що тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

У справі, що переглядається банк, у передбачений статтею 83 ЦПК України строк, не надав суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин щодо предмету заявленого позову, а саме розміру решти заборгованості по тілу кредиту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані банком письмові пояснення та виписки по рахунку відповідачки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України та відмовив у позові з процесуальних підстав, а саме за необґрунтованістю.

Щодо принципу добросовісності

Основоположними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Принцип добросовісності - загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

З огляду на статтю 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

На думку колегії суддів процесуальна поведінка ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій справі не узгоджується із загальними засадами цивільного судочинства та свідчить про свідомі недобросовісні дії позивача та зловживання процесуальними правами на шкоду відповідачу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись із цим позовом про наявність рішень Червонозаводського районного суду м. Харків від 14 травня 2012 року у справі № 2-1724/11 та від 27 січня 2014 року у справі № 646/8214/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № HAD0GF01270017 замовчало, його представники у судові засідання не з`являлись та просили розглядати справу у їх відсутність, зміна предмету та підстав позову відбулась на стадії апеляційного перегляду справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відмовив у позові саме з процесуальних підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновок, якого дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) та висновки щодо застосування норм права, а саме частини першої статті 7, статті 33 Закону України «Про іпотеку», частини першої статті 598, статтей 599-601, 604-609 ЦК України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власної переоцінки встановлених обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська