Номер провадження: 22-ц/813/2690/22
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,

встановив:

11.09.2020 року представник ОСОБА_1 адвокат Стогній О.В. звернувся до суду з позовом до Головного управління державної казначейської служби України (далі ГУ ДКСУ) в Одеській області, Прокуратури Одеської області, яка в подальшому перейменована Одеську обласну прокуратуру, та просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 485 000,00 грн. та стягнути судові втрати з відповідачів, а саме: судовий збір у розмірі 840,80, грн. та витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що з 03.07.2012 року у провадженні Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області знаходилось кримінальне провадження № 11, за звинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України.

11.06.2020 року винесено постанову про закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України «…у зв`язку з встановленням відсутності в діянні невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України».

До відкриття кримінального провадження ОСОБА_1 працював на посаді службовця заступника начальника управління начальника відділу контролю за забудовою міста управління архітектури та містобудування Одеської міської ради. В результаті відкриття кримінального провадження за ст. 368 КК України, ОСОБА_1 був відсторонений від займаної посади, а згодом був змушений через тривале слідство звільнитися з займаної посади.

Посилаючись на зазначені обставини, у зв`язку з незаконними діями відносно нього, проведення тривалого незаконного досудового розслідування (95,8 місяців), позивач був позбавлений права на нормальне життя та трудову діяльність, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково (а.с.118-121).

Стягнуто з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 452 463,40 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ДКСУ в Одеській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування вказаного рішення суду від 23.03.2021 року, в частині задоволення позовних вимог і постановлення в цій частині нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог (а.с. 126-131).

Судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог і в частині розподілу судових витрат в апеляційному порядку не оскаржується.

Розгляд даної справи здійснюється 29.03.2022 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки всі учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, призначеного на 23.03.2022 року, на 13.00 год. (а.с.184-187), однак від жодного із них не надійшло заяви або клопотання про відкладення розгляду справи з тих чи інших підстав.

При цьому, колегія суддів враховує, що від позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Стогній О.В. 23.03.2022 року надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с.188-189).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції біля 10 місяців, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, розгляд даної справи здійснюється 29.03.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області знаходилось кримінальне провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 368 КК України. 11.06.2020 року було винесено постанову про закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у звязку з встановленням відсутності в діянні невстановлених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с.10-11).

29.07.2020 року прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 Д`ячковим Д.С. скасовано арешт на майно, накладений постановою слідчого по ОВС прокуратури Одеської області Лодочникова Д.А. про накладення арешту на майно від 18.07.2012 року на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 в розмірі 4500 доларів США і 1871,40 грн., скасовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний до ОСОБА_1 та покладені на нього обов`язки передбачені ст. 149-1 КПК України, в редакції 1960 року (а.с.16-17).

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що під слідством та судом ОСОБА_3 перебував 7 років, 11 місяців та 8 днів, з 03.07.2012 року по 11.06.2020 рік, тобто з моменту відкриття кримінальної справи до моменту винесення постанови про закриття кримінального провадження пройшло 95,8 місяців, протягом яких ОСОБА_3 був незаконно позбавлений права на нормальне життя та трудову діяльність.

З цих підстав доводи заявника апеляційної скарги про те, що матеріали справи не мають доказів незаконності дій державних органів, які протягом 95,8 місяців незаконно притягували ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, є безпідставними і необгрунтованими.

Так, суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що на момент відкриття кримінального провадження стосовно громадянина ОСОБА_1 , останній перебував на посаді державного службовця, а саме - заступника начальника управління - начальника відділу контролю за забудовою міста управління архітектури та містобудування Одеської міської ради.

Відповідно до Характеристики начальника управління - головного архітектора міста Базан М.К від 04.07.2012 року ОСОБА_1 сумлінно виконував свої обов`язки, а трудовий стаж в органах державної влади та органів місцевого самоврядування становить 1 рік 2 місяці (а.с.59). Згідно розпорядження міського голови № 1414/к-01/068087 від 01.09.2011 року ОСОБА_1 як заступнику начальника управління - начальника відділу контролю за забудовою міста управління архітектури та містобудування Одеської міської ради надано частину щорічної відпустки (а.с.62).

Вирішуючи даний позов, суд обгрунтовано виходив із вимог, передбачених ст. 56 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», частин 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України.

Крім того, суд правильно вказав, що відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Яковлев проти України» суд визнає порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) у контексті права на справедливий суд. Причинами такого роду порушень є: неодноразове повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, неспроможність державних органів протягом тривалого часу надати суду належно підготовлені матеріали для розгляду кримінальної справи, що порушує розумні строки їх розгляду та вирішення.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, суд обгрунтовано зазначив, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок, зокрема, її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно пунктів 1, 5 ч. 1 ст. 3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами) у випадках, наведених у статті 1 цього Закону, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, у тому числі завдана морально шкода.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку за завдану ОСОБА_1 шкоду відповідає держава незалежно від вини посадових чи службових осіб органів.

У зв`язку з цим, також є необґрунтованими доводи заявника апеляційної скарги про те, що питання про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мала була вирішити Прокуратура Одеської області, про що винести відповідну постанову, а суд не мав права вирішувати дане питання, незаконно перебравши його на себе.

У визначенні грошового відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з наступного.

Мінімальний розмір моральної шкоди законодавцем визначено виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством та судом; цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

З огляду на викладене, та враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про те, що гарантований мінімум відшкодування моральної шкоди є рівним 452 463,40 грн. (4723,00 грн. х 95,8 місяців = 452 463,40 грн.). При цьому суд взяв в розрахунок розмір мінімальної заробітної плати, який існував станом на 01.01.2020 року, в той час як мав взяти в розрахунок розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2021 року, який складав 6000 грн. на місяць.

Проте, судове рішення в цій частині не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості переглядати судове рішення в цій частині.

За таких обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що моральна шкода, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 державою, в її грошовому виразі стягується з держави за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 296/2443/16-ц та від 26 травня 2021 року у справі № 522/3067/18, провадження № 61-167314св19 а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19.

Оскаржуючи судове рішення, ГУ ДКСУ в Одеській області зазначає, про те, що, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із розміру мінімальної заробітної плати та не звернув уваги на пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, тому моральна шкода повинна розраховуватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і мала складати 199 690 грн.

У зв`язку з цим колегія суддів Одеського апеляційного суду зазначає, що на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,

прокуратури і суду, дія Закону України № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких

законодавчих актів України» не поширюється, оскільки прийняття вказаного акта

спрямоване на вдосконалення законодавства щодо підвищення мінімальних розмірів оплати праці та страхових виплат, економного та раціонального використання державних коштів та приведення у відповідність із фінансовими можливостями положень окремих законів України. Сферою правового регулювання Закону є правовідносини щодо оплати праці, соціального страхування, легалізації відносин у сфері зайнятості та оплати праці, пенсійного забезпечення на 2017 рік, виплати стипендій студентам (курсантам) вищих навчальних закладів, сплати єдиного внеску платниками єдиного податку, плати за надання адміністративних послуг, сплати судового збору та державного мита.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 жовтня

2019 року у справі № 201/16507/16-ц, провадження № 61-30385св18.

Отже, доводи апеляційної скарги ГУ ДКСУ в одеській області в цій частині є також необгрунтованими.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що ГУ ДКСУ в Одеській області не порушувала прав ОСОБА_1 , а тому не повинна відповідати за його позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про

відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України

є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює

права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції,

встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 Положення про ДКСУ, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКСУ (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Так, у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган,

діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити

відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних

справах ДКСУ чи її територіальних органів не є необхідною.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що ГУ ДКСУ в Одеській області звільнена від сплати судового збору, то колегія суддів зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням з ГУ ДКСУ в Одеській області судовий збір не стягнутий.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного Управління Державної казначейської служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький