Постанова

Іменем України

21 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 750/1310/20

провадження № 61-18284св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченка Володимира Володимировича на постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Онищенко О. І., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із спільної часткової власності, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу від 29 липня 1975 року № 1/7922 йому на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 . Сторони у справі є сусідами. Спірне домоволодіння має окремі входи та фактично є двома окремими квартирами (житловими будинками) зі своїми господарськими будівлями та спорудами. Загальна площа його квартири становить 105,2 кв. м. На підставі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 15 січня 1992 року відповідачу належить квартира загальною площею 92,3 кв. м. Сторони також є власниками земельних ділянок, наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд. Однак за наявності технічної можливості відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання щодо реального поділу спірного домоволодіння в натурі. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: виділити йому в натурі у приватну власність, визнавши за ним право власності на належну йому 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , в окремий об`єкт нерухомості частину, що складається з: у житловому будинку: 1-1 коридор площею 14,0 кв. м, 1-2 кімната площею 11,6 кв. м, 1-3 кімната площею 10,9 кв. м, 1-4 кімната площею 18,1 кв. м, 1-5 ванна площею 2,9 кв. м, 1-6 вбиральня площею 1,1 кв. м; 1-7 шафа площею 0,7 кв. м; 1-8 кухня площею 16,8 кв. м, 1-1 тамбур площею 2,2 кв. м; 1-9 веранда площею 20,3 кв. м; 1-10 коридор площею 5,9 кв. м; 1-11 шафа площею 1,4 кв. м, загальною площею 105,2 кв. м, в тому числі житловою - 44,4 кв. м; у господарських будівлях та спорудах: погріб літ. «а2-1», гараж літ. «Д-2 (1 поверх)»; сарай літ. «Д-2 (2 поверх)»; сарай літ. «Д1-1»; сарай літ. «Д2-1»; душ літ. «Е-1»; припинити його право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 червня 2021 року у складі судді Карапута Л. В., з урахуванням ухвал цього суду від 10 червня 2021 року та від 30 червня 2021 року про виправлення описок, позов задоволено частково. Виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на належну йому 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: 1-1 коридор площею 14,0 кв. м, 1-2 кімната площею 11,6 кв. м, 1-3 кімната площею 10,9 кв. м, 1-4 кімната площею 18,1 кв. м, 1-5 ванна площею 2,9 кв. м, 1-6 вбиральня площею 1,1 кв. м, 1-7 шафа площею 0,7 кв. м, 1-8 кухня площею 16,1 кв. м, 1-9 веранда площею 20,3 кв. м, 1-10 коридор площею 5,9 кв. м, 1-11 шафа площею 1,4 кв. м, 1-І тамбур площею 2,2 кв. м, загальною площею 105,2 кв. м, та господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Д-2 (1 поверх)», сарай літ. «Д-2 (2 поверх)», сарай літ. «Д1-1», сарай літ. «Д2-1», душ літ. «Е-1», сарай літ. «Е1-1», навіс літ. «Е2», вбиральня літ. «ЕЗ». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 186 грн грошової компенсації вартості ідеальної частки будинку. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5 360 грн та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 7 191 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на надання правничої допомоги в розмірі 4 800 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, який виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна. Відповідачу вже виділено в натурі 1/2 частину спірного будинку, право власності на яку вона зареєструвала, в якій об`єктом є житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 106,1 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м, форма власності приватна. Тому вимога позивача про припинення права спільної часткової власності не підлягає задоволенню. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, оскільки договір про надання правничої допомоги укладений між адвокатом Шолох О. В. та позивачем 20 лютого 2020 року, акт-розрахунок передачі-приймання юридичних послуг до цього договору складений 15 березня 2021 року, в ньому встановлено договірну плату за послуги в сумі 10 000 грн. Ці документи не підтверджують факту понесення позивачем таких витрат, а надана квитанція до прибуткового касового ордера підтверджує сплату ним 10 грн до укладення договору про надання правничої допомоги.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 червня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Шолох О. В. про ухвалення додаткового рішення.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за договором від 20 лютого 2020 року вже було вирішене судом при ухваленні рішення по суті позовних вимог. Тому немає підстав для повторного розгляду такого питання і винесення додаткового рішення суду.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 09 червня 2021 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про припинення права спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації вартості ідеальної частки будинку та розподілу судових витрат. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації у Чернігівській області на користь ОСОБА_2 грошові кошти, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок UA0005960, банк отримувача - Державна казначейська служба України, місто Київ, отримувач -Деснянський суд міста Чернігова 22030101, код отримувача 26295412, в сумі 10 186 грн згідно з квитанцією від 19 квітня 2021 року, номер квитанції 0.0..1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10 510 грн за розгляд справи судом першої інстанції, витрати на проведення судової експертизи в розмірі 7 191 грн, витрати на проведення додаткової судової експертизи в розмірі 2 288 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Ухвалу Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 червня 2021 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 7 882,50 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що визначальним для виділу частки або поділу в натурі будинку, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників і технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до цих часток. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 127/5835/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 173/1607/15-ц. Висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 28 вересня 2020 року № 27-20 запропоновано один можливий варіант виділу частки в будинку згідно з фактичним користуванням будинком і встановлено, що частка позивача становить 51/100 частину в будинку з господарськими будівлями, що на 10 186 грн більше, ніж ідеальна частка в одиницях вартості. Хоча інший співвласник вже здійснив виділ своєї частки, не заявляючи при цьому про стягнення коштів для рівності часток, однак в цій справі встановлено, що розмір частки ОСОБА_1 більший , ніж розмір частки ОСОБА_2 . В матеріалах справи відсутні докази того, що збільшення розміру частки позивача відбулося за рахунок прибудов, здійснених ним за власний рахунок. Місцевий суд не врахував, що ОСОБА_1 сплатив 10 186 грн на депозитний рахунок суду, тому вказані кошти належить стягнути на користь ОСОБА_2 з депозитного рахунку суду, а не з позивача. Оскільки вимога про виділення частки є передумовою для застосування іншого способу захисту права - припинення права спільної часткової власності, то вказані позовні вимоги є фактично однією вимогою, яка стосується належної позивачу 1/2 частки права власності. Також апеляційний суд вказав на помилковість висновку місцевого суду про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. У справі наявні договір про надання правничої допомоги, укладений 20 лютого 2020 року між ОСОБА_1 і адвокатом Шолох О. В., та акт-розрахунок передачі-приймання юридичних послуг, з яких вбачається обсяг і вартість правової допомоги. Також позивачем надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, згідно з яким сума понесених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, становить 10 000 грн. Враховуючи обсяг виконаних адвокатом Шолох О. В. робіт, співмірність заявленого розміру витрат обсягу наданих послуг, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Кравченко В. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в частині розподілу судових витрат і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник заявника вказав, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 19 травня 2021 року у справі № 754/12116/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 456/462/20, від 20 жовтня 2021 року у справі № 522/3928/20. Зокрема, апеляційний суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу за відсутності в матеріалах справи будь-якого доказу сплати позивачем своєму представнику грошових коштів у розмірі 10 000 грн. Також суд безпідставно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення додаткової судової експертизи в розмірі 2 288 грн, так як зазначена сума була сплачена ОСОБА_3 , яка не є учасником справи.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду міста Чернігова.

01 грудня 2021 року справа № 750/1310/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, а тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України переглядається Верховним Судом тільки в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

В постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок про те, що згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційним судом встановлено, що 20 лютого 2020 року між ОСОБА_1 і адвокатом Шолох О. В. було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат надає правову допомогу клієнтові, зокрема щодо представництва та захисту його інтересів у судах загальної юрисдикції всіх ланок.

Згідно з пунктами 3, 4 вказаного договору обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим договором визначається у відповідному розрахунку, який є невід`ємним додатком до цього договору і свідчить про виконання сторонами своїх зобов`язань. Договір діє з моменту його підписання сторонами до моменту виконання ними своїх зобов`язань. До суду першої інстанції адвокатом було надано ордер на надання правової допомоги в Деснянському районному суді міста Чернігова.

До матеріалів справи стороною позивача також було долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу від 02 лютого 2021 року, за яким сума понесених судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, становить 10 000 грн. Крім того, у справі наявне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане на ім`я Шолох О. В.

Згідно з актом-розрахунком передачі-приймання юридичних послуг до договору від 20 лютого 2020 року, складеним і підписаним 15 березня 2021 року адвокатом Шолох О. В. та клієнтом ОСОБА_1, адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги: юридична консультація, вивчення документів - 2 години; складання позову та відповіді на відзив - 3 години; виготовлення та надіслання сторонам процесуальних документів - 2 години; вивчення практики та правових позицій, ознайомлення з матеріалами справи з вивченням висновків експерта - 3 години; представництво сторони в судових засіданнях - 2 години; договірна плата за послуги в суді першої інстанції становить 10 000 грн; адвокат своїм підписом свідчить про оплату клієнтом всієї суми наданих послуг.

Сторона відповідача не заявляла клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу.

Апеляційним судом також встановлено, що на підставі відповідного клопотання сторони позивача ухвалою Деснянського районного суду міста Чернігова від 28 жовтня 2021 року було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Солдатовій В. С. Витрати на проведення додаткової експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 .

При проведенні додаткової судової будівельно-технічної експертизи листом від 11 листопада 2020 року № 246 судовий експерт Солдатова В. С. просила оплатити вартість її робіт в розмірі 2 288 грн. Згідно з квитанцією від 12 листопада 2020 року кошти за додаткову експертизу в розмірі 2 288 грн на вказаний експертом рахунок було сплачено ОСОБА_3 , яка є дружиною позивача.

04 грудня 2020 року судовим експертом Солдатовою В. С. було складено висновок додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 47-20.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та задовольняючи вказану заяву, апеляційний суд, врахувавши правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 160/12268/19, згідно з яким витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, правильно виходив з того, що позов задоволено, позивачем надані належні докази (договір про надання правової допомоги, акт-розрахунок наданих адвокатом послуг, який є невід`ємною частиною цього договору) на підтвердження понесених витрат в розмірі 10 000 грн.

Подібний правовий висновок викладено в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 19 травня 2021 року у справі № 754/12116/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, на які послався представник заявника в касаційній скарзі. Тому доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в зазначених постановах Верховного Суду, є безпідставними.

Таким чином, аргументи касаційної скарги про те, що позивачем не було доведено належним чином факту оплати витрат адвоката, пов`язаних з наданням правничої допомоги (фактичної сплати), є необґрунтованими, оскільки витрати на правничу допомогу, в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

Висновки апеляційного суду в цій справі щодо обґрунтованості вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу також не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 522/3928/20, на яку послався представник заявник, про те, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Що стосується посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 456/462/20, то воно є нерелевантним, оскільки у вказаній справі розглядалося клопотання третьої особи про стягнення судових витрат у зв`язку з відмовою позивача від позову. Верховний Суд проаналізував положення статті 142 ЦПК України і вказав, що загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі відмови позивача від позову передбачає, що витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Разом з тим у результаті відмови позивача від позову процесуальний закон не передбачає відшкодування судових витрат, понесених третьою особою. В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не застосовував положення статті 142 ЦПК України.

Таким чином, наведене представником заявника в касаційній скарзі обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави, з якої відкрито касаційне провадження у справі, не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо відшкодування позивачу витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, оскільки викладені в оскаржуваному судовому рішенні в цій справі висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, наведеним у вищезгаданих постановах Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення додаткової судової експертизи в розмірі 2 288 грн, так як зазначена сума була сплачена ОСОБА_3 , яка не є учасником справи, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт внесення коштів на оплату судової експертизи іншою особою, а не стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи, не є підставою для відмови стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, у відшкодуванні судових витрат, якщо ці витрати пов`язані з розглядом справи й інша особа добровільно виконала за таку сторону її обов`язок з оплати вартості проведення відповідної експертизи. Крім того, в даному випадку кошти на оплату експертизи були внесені дружиною позивача, а отже, такі кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, поставлені заявником, а викладені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченка Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко