Номер провадження: 22-ц/813/92/22
Номер справи місцевого суду: 495/717/20
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без участі учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2020 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність Приватного виконавця Шипкова Єгора Олексійовича,

встановив:

05.02.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення та бездіяльність приватного виконавця Шипкова Є.О. (а.с.1-2).

Так, позивач просив суд:

-визнати бездіяльність приватного виконавця Шипкова Є.О. щодо неповернення виконавчого листа № 2-2344/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 05.12.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу - протиправною;

-визнати дії приватного виконавця Шипкова Є.О. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2344/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 05.12.2012 року - протиправними;

-визнати постанову ВП 60350908 приватного виконавця Шипкова Є.О. про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2344/11, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 05.12.2012 року - незаконною та скасувати її.

Свої вимоги скаржник ОСОБА_1 мотивував тим, що приватним виконавцем прийнято до примусового виконання виконавчий лист № 2-2344/11, виданий Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області 05.12.2012 року про стягнення з нього боргу на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна»).

Скаржник зазначив, що у вказаному вище виконавчому листі визначений граничний строк пред`явлення його до примусового виконання, а саме до 20.02.2013 року. Однак, стягувач ТОВ «Росвен Інвест Україна» не звертався до суду із відповідною заявою про поновлення строку подачі на примусове виконання вказаного виконавчого листа та судом це питання також не вирішувалось.

29.01.2020 року ОСОБА_1 на адресу приватного виконавця був направлений лист про повернення виконавчого листа.

За твердженням скаржника, приватний виконавець не надав жодної відповіді та не прийняв жодного рішення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся з відповідною скаргою до суду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність приватного виконавця було відмовлено (а.с.125-130).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2020 року та постановлення нової, якою скаргу ОСОБА_1 на рішення та бездіяльність приватного виконавця задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, (а.с. 147-148).

16.12.2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шипкова Є.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2020 рокубез змін (а.с. 190-197).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність учасників провадження, апеляційний суд виходить із того, що всі учасники судового процесу повідомлені про час і місце судового засідання належним чином (а.с.233-236), заяви про відкладення розгляду справи від них не надходили.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення,яким є постанова суду, тобто 17.03.2022 року.

Крім того, у зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відпустці в період з 15.03.2022 року по 31.03.2022 року, та судді Гірняк Л.А. - в період з 14.03.2022 року по 07.04.2022 року, була проведена заміна вказаних суддів на суддів Одеського апеляційного суду Громіка Р.Д. і Заїкіна А.П.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.10.2019 року за заявою стягувача - ТОВ «Росвен Інвест Україна» було відкрито виконавче провадження №560350908 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2344/11, виданого 05.12.2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором № 0063/08/08 від 24.04.2008 року у сумі 179 023, 53 грн.; заборгованість за відсотками у сумі 49 902,69 грн.; штраф у сумі 31 396,30 грн.; суму пені за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у сумі 91 065,86 грн.; штраф у сумі 1 198,49 грн., а всього в сумі 352 586,87 грн., а також судові витрати у сумі 1820 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровского міськрайонного суду Одеської області № 2-2344/11 від 18.12.2018 року замінено вибулого стягувача - ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка набула законної сили 03.01.2019 року (а.с.44-45).

Згідно із ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 60350908 від 17.10.2019 року, було направлено сторонам виконавчого провадження, зокрема ОСОБА_1 , (відправлення № 818, АТ «Укрпошта»). Однак, боржник жодного разу не з`явився на прийом, не надав приватному виконавцю декларацію про доходи та майно боржника - фізичної особи, всіляко ігноруючи виклики приватного виконавця.

Крім того, на виконавчому листі № 2-2344/11, який видано 05.12.2012 року Білгород- Дністровським міськрайонним судом Одеської області, є відмітка про повернення виконавчого листа стягувачу 15.01.2018 року із зазначенням причини повернення (а.с.3-звор.).

Згідно із пунктом 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ). виконавчі документи, видані до набрання чинності цим законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до статті 12 Закону № 1404-VШ: виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Разом з тим, строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Зазначені обставини свідчать про те, що в даному випадку приватним виконавцем не було порушено вимог законодавства при відкритті вищевказаного виконавчого провадження 01.10.2019 року, оскільки не сплив трирічний строк з дня повернення виконавчого документа стягувачу, який міг би сплисти в разі не пред`явлення до примусового виконання - 15.01.2021 року.

На виконавчому листі також є відмітка про відмову у відкритті виконавчого провадження 01.03.2013 року із зазначенням причини - п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а також відмітки про повернення виконавчого документа стягувачу, п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.12.2015 року та відмітка від 29.08.2014 року, в редакції закону № 606-ХІV, який діяв до 05.10.2016 року.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано послався на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 січня 2020 року у справі № 495/11094/19, якою встановлено, що приватним виконавцем не було порушено вимог законодавства при відкритті виконавчого провадження ВП № 60350908 від 17.10.2019 року, оскільки не сплив трирічний строк з дня повернення виконавчого документу стягувачу, який міг би сплисти в разі не пред`явлення до примусового виконання - 15.10.2021 року (а.с.37-звор. - 40).

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги про те, що строк виконання судового рішення сплинув ще до набрання чинності Законом № 1404-VІІІ, тобто до 05.10.2016 року, є безпідставними і необґрунтованими.

Про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 ч.1 ст.37 Закону № 1404-VШ, виконавець складає акт.

У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених ч.1 цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1,3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону № 1404-УШ.

З огляду на викладені обставини слід дійти висновку про те, що на теперішній час у приватного виконавця не має підстав для повернення виконавчого листа.

Також з матеріалів справи вбачається, що на адресу приватного виконавця дійсно надходила заява боржника про повернення виконавчого листа, на яку було надано розгорнуту відповідь від 11.02.2020 року № 462, яку було направлено та вручено ОСОБА_1 (а.с.36-37). Божнику ОСОБА_1 неодноразово надсилалися виклики на прийом до приватного виконавця, вимоги про надання декларації про майно та доходи фізичної особи-боржника, вимоги щодо надання заставного транспортного засобу для проведення опису та арешту (а.с.41-42, 51, 53, 54), але вищевказані вимоги ОСОБА_1 не виконані.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 24 січня 2020 року приватним виконавцем здійснено виїзд за адресою реєстрації боржника: АДРЕСА_1 . В ході примусового виконання встановлено, що за вищезазначеною адресою знаходиться транспортний засіб, MERCEDES-BENZ VITO 115 CDI, номер державної реєстрації: НОМЕР_1 , який перебуває в розшуку, а також боржник, якому було повідомлено про необхідність обов`язкового виконання судового рішення, на що ОСОБА_1 відповів категоричною відмовою та скоївши наїзд на Приватного виконавця покинув місце події, про що було повідомлено поліцію за номером «гарячої лінії» 102, розшук транспортного засобу станом на сьогодення позитивного результату не дав. Про вказані події було складено акт приватного виконавця від 24.01.2020 року (а.с.34-звор.).

Таким чином, в добровільному порядку вимоги виконавчого документу боржником не виконані. ОСОБА_1 був повідомлений про відкриття виконавчого належним чином. Станом на теперішній час боржником не вжито жодних заходів щодо реального виконання виконання виконавчого листа № 2-2344/11, виданого 05.12.2012 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ «Банк Форум», правонаступником якого є ТОВ «Росвен Інвест Україна», заборгованість за кредитним договором № 0063/08/08 від 24.04.2008р. у загальній сумі 352 586,87 грн. та судових витрат у сумі 1820 грн.

Так, боржник ОСОБА_1 протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження не подав виконавцю декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, не надавав пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження. Зазначені обставини свідчать про ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення та перешкоджанню приватному виконавцю у вчинені виконавчих дій.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права. У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на справедливий суд було б ілюзорним, якби національна правова система договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Обов`язковість виконання судових рішень, разом із іншими складовими права на справедливий суд, зокрема, такими як суб`єктивна неупередженість суду, принцип правової визначеності, заборона втручання законодавця у відправлення правосуддя розглядаються судом в якості елементів верховенства права (Golder V. The United Kingdom, app. no. 4451/70). Отже, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватний виконавець Шипков Є.О. при винесені постанови № 60350908 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05.12.2012 року по справі № 2-2344/11 про стягнення боргу з ОСОБА_1 , діяв у відповідності до норм чинного законодавства та виконав положення Закону № 1404-УШ, а боржник ОСОБА_1 в свою чергу ухилився від виконання рішення суду та законних вимог приватного виконавця.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 квітня 2020 року залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.П. Заїкін