єдиний унікальний номер справи 531/2609/21
номер провадження 2/531/110/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року м.Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі

головуючого судді - Черняєвої Т.М.

за участі секретаря - Петренко А.В.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Удовіченка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у його власності знаходиться будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_1 . У будинку зареєстрована, але не проживає його сестра ОСОБА_2 , місце перебування якої на даний час не відомо. Добровільно знятися із реєстрації вона не бажає, у зв`язку з чим позивач несе додаткові витрати на утримання квартири по сплаті комунальних послуг, тому вимушений була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Удовіченко І.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою за зареєстрованим місцем її проживання, а також через оголошення на офіційному сайті суду, не повідомила про причину неявки.

Суд, заслухавши позивача та його представника та свідка ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 05.12.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу Шубою А.Ф., ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно довідки виконавчого комітету Карлівської міської ради №3144 від 19.06.2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Довідкою виконавчого комітету Карлівської міської ради №3995 від 12.11.2021 року, виданою ОСОБА_1 , підтверджено склад сім`ї позивача: сестра - ОСОБА_2 , 1965 року народження; пасенок - ОСОБА_4 , 1996 року народження, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Також, факт реєстрації відповідачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено копією домової книги на вказане домоволодіння (а.с.13-14).

Далі встановлено, що ОСОБА_2 , після реєстрації у будинку АДРЕСА_2 , зі слів сусідів, з червня 2014 року, не проживає, а мешкає за іншою адресою, її речі у помешканні відсутні, що підтверджено актом обстеження домогосподарства, за запитом власника ОСОБА_1 . Обстеження здійснено депутатом Карлівської міської ради Скачковим Олександром Леонідовичем у присутності ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.11).

Факт тривалого непроживання відповідача у квартирі також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_3 , яка є сусідкою позивача, наданими у судовому засіданні та письмовими поясненнями свідків - сусідів позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , якими підтвердили, що ОСОБА_2 фактично ніколи не проєивала за адресою: АДРЕСА_1 , у вказаному помешканні її особисті речі відсутні.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , його сестри, яка протягом тривалого часу (з червня 2014 року) не проживає у будинку та не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника нерухомого майна на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що відповідачка являється сестрою позивача, але тривалий час не проживає в спірному будинку, не веде нарівні із позивачем як власником квартири спільне господарство. При цьому судом врахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку шляхом визнання особи відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 908,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319,321,391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 89, 200, 206, 263 265 ЦПК України, ст.ст. 71,72,116,156 ЖК України,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.М.Черняєва