Справа № 201/7556/19
Провадження № 2/201/203/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2022 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Мілової Д.Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2019р. ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Держави України, що знаходиться у м. Дніпро, зокрема у Соборному районі, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровський області про відшкодування матеріальної та нематеріальної шкоди (а.с. 1).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 05.07.2019р. позовну заяву залишено без руху та позивачеві наданий строк для усунення її недоліків (а.с. 3-4).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 24.07.2019р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачеві (а.с. 7-8).

За наслідками оскарження цієї ухвали позивачем поставною Дніпровського апеляційного суду від 05.11.2019р. ухвалу судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2019р. скасовано, справу направлено до суду першо інстанції для продовження розгляду (а.с. 26 32).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 11.11.2019р. відкрито провадження по справі (а.с. 36-37).

За клопотанням позивача ухвалою суду від 05.12.2019р. до участі у справі у якості відповідача залучено ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області (а.с. 45 46).

Ухвалою суду від 20.07.2020р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрите підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с. 79-80).

Ухвалою суду від 22.09.2020р. заявлений позивачем відвід визнано необґрунтованим (а.с. 89-90).

Ухвалою суду від 19.10.2020р. позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача (а.с. 92 93).

За наслідками оскарження цієї ухвали позивачем, постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.01.2021р. ухвалу суду від 19.10.2020р. про залишення позовної заяви без розгляду скасовано і справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 122 - 124).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. від 19.02.2021р. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи (а.с. 128 129).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 23.02.2021р. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи (а.с. 132).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 01.03.2021р. відкрито провадження по справі та справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України, що знаходиться у м. Дніпро, зокрема у Соборному районі, ГУ ДКСУ в Дніпропетровський області про відшкодування матеріальної та нематеріальної шкоди призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 134).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 29.07.2021р. здійснено перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 136).

За клопотанням позивача виключено зі складу відповідачів ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, залучено до участі у справі у якості представників відповідача Комунальне некомерційне підприємство «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, витребувано від СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області оригінали (для огляду) або завірену належним чином копію кримінальної справи № 63092362 за фактом крадіжки у квартирі позивача ОСОБА_1 , порушену постановою слідчого Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС МВС України у Дніпропетровській області від 16.12.2009р. (а.с. 146).

Ухвалою суду від 11.01.2022р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрите підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду (а.с. 222).

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що після ухвалення десятка процедурних рішень у справі № 201/11110/17 Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська постановив 10.10.2018р. рішення по суті аналогічного позову, яким частково задовольнив позовні вимоги, стягнув з державного бюджету 283581,44 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 8190000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постановою Дніпровського апеляційного суду рішення від 10.10.2018р. скасовано, суд без розгляду позову по суті відмовив у задоволенні позовних вимог на підставі не залучення судом першої інстанції належного співвідповідача.

При цьому, суд апеляційної інстанції підтвердив усі встановлені у рішенні від 10.10.2018р. обставини та правовідносини, включно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню у спірних відносинах. Отже, до рішення від 10.10.2018р. у суду апеляційної інстанції була виключно одна претензія, яка полягала стому, що суд залучив до справи ДКСУ не співвідповідачем, а третьою особою. Ступінь безглуздості постанови від 23.05.2018р. тут не коментується за її очевидності.

Серед вказаних вище процедурних рішень, залишається чинною ухвала від 18.08.2017р., у якій суд погодився з позивачем і загальними засадами права про визначення представництва у суді самостійно кожним учасником судової справи, тобто хто має представляти відповідача має вирішувати суд, що діє від імені відповідача, а не позивач. Цю обставину за ст. 82 ЦПК України не потрібно доводити знов. Так само, не потрібно знов доводити, що правоохоронні органи та психіатричні заклади не є у даних правовідносинах представниками держави, бо відповідна ухвала Жовтневого районного суду від 15.01.2018р. також набула законної сили та не була скасована постановою від 23.05.2019р.

Ефективність захисту прав позивача і розумність строків поновлення його порушених прав судом, яких вимагає законодавство України та ст.ст. 6 і 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод і які були зведені нанівець у справі № 201/11110/17, мають бути поновлені у новій справі за даним позовом.

Крім того, за час перегляду апеляційним судом рішення від 10.10.2018р. набули остаточності судові рішення, якими підтверджується правомірність вимог позову: Окрема ухвала Самарського районного суду від 05.10.2018р. у справі № 206/2688/18, постанова Самарського районного суду від 18.10.2018р. у справі № 206/5058/18, рішення ЄСПЛ від 06.12.2018р. у справі «Аграчева та інші проти України», до якої була долучена заява позивача № 3058/18, постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.04.2019р. у справі № 206/2688/18, постанова Самарського районного суду від 11.06.2019р. у справі № 206/2347/19.

На підставі викладеного, посилаючись на ст.ст. 10, 82, 265 ЦПК України, рішення ЄСПЛ від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2» і від 06.12.2018р. у справі «Аграчева та інші проти України», просив відшкодувати завдану відповідачем майнову і немайнову шкоду у розмірі 8473581,44 грн.

Відповідач КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради позовні вимоги не визнав. 28.10.2021р. на електронну пошту суду і 04.11.2021р. через канцелярію суду від представника відповідача адвоката Влошиної Є.В (діє на підставі довіреності від 20.01.2021р. а.с. 198) надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 195 - 206), у якій заперечуючи проти позову, представник зазначив, що підставою для звернення до суду є рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/11110/17. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. позов задоволено частково. З Державного бюджету України стягнуто на користь ОСОБА_1 280 081,44 грн., що станом на день винесення рішення дорівнює 10 000,00 дол. США, та 3 500,00 грн., загалом 283 581,44 грн. - на відшкодування майнової шкоди та 8 190 000,00 грн. - на відшкодування моральної шкоди. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верхового Суду від 23.09.2020р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021р. у справі № 201/11110/17 апеляційні скарги Держави України в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. змінено в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 8190000,00 грн. до 200000,00 грн.; це ж рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 283581,44 грн. скасовано та у задоволенні цих вимог відмовлено, компенсовано Міністерству юстиції України за рахунок держави судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1123,93 грн., компенсовано Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за рахунок держави судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1123,93 грн.

17.05.2021р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист за постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021р. у справі № 201/11110/17 про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 200000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Оскільки у справі № 201/11110/17 прийняте остаточне рішення, видано виконавчий документ на підставі ст. 255 ЦПК України провадження по справі підлягає закриттю.

Зазначив, що відповідно до ч. 6 ст. 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради не порушувало жодних прав позивача. Просив закрити провадження по справі. У відзиві просив справу розглядати без участі представника відповідача.

Відповідач - Комунальне підприємство «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, будучи обізнаним про розгляд справи (а.с. 194), правом на надання відзиву не скористався.

Позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримував, просив задовольнити надав додаткові пояснення щодо позову. Додатково зазначив, що у межах справи № 201/11110/17 не досліджувалися матеріали кримінальної справи за фактом крадіжки з квартири позивача. Також позивач долучив до матеріалів справи ряд документів, які були предметом дослідження у справах № 0003/2010 та № 3-1720/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 150 - 184).

Також надав рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2021р. у справі № 200/18788/17, залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021р. (а.с. 207 221), яким зобов`язано ГУ ПФУ у Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 нараховану заборгованість за пенсією, згідно індивідуального перерахунку за період з 01.07.2016 року по 30.09.2021року у розмірі 322 662,77 грн., стягнуто з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області завдану немайнову (моральну) шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

На думку позивача, указане рішення у адміністративній справі є доказом тяганини виконання судового рішення.

Окрім того вказував, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/10024/17, яким установлений юридичний факт, що кримінальна справа 660202 закрита, але не завершена, тому необхідність завершення цієї кримінальної справи призвело до ряду злочинів проти позивача, які є предметом цього позову. Суд має ознайомитися із цими рішеннями та положити їх в основу або визнати, ми всі злочинці.

Крім того, є рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2020р. у справі № 201/7620/20 за заявою позивача про встановлення того факту, що заявник ОСОБА_1 є жертвою психіатричних репресій, заявникові відмовлено, оскільки факт встановлений ЄСПЛ. Це суд помилився у мотивувальній частині, що цей факт встановлений, доводити його не потрібно.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 222).

Представники відповідачів у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися судом неодноразово належним чином (а.с. 192 194, 224-225).

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. у справі № 201/11110/17 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України (треті особи Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби в України) стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 280081,44 грн., що станом на день винесення рішення дорівнює 10000 доларів США та 3500,00 грн., а загалом 283581,44 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; 8190000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

За результатами апеляційного оскарження Міністерством юстиції України, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратурою Дніпропетровської області, постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Міністерства юстиції України (треті особи - Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Підставою скасування рішення стало те, що судом першої інстанції стягнуто кошти з Державного бюджету України, розпорядником яких є Державна казначейська служба України, яка була третьою особою у справі. Висновки суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є передчасними, оскільки рішення суду ухвалене без залучення належного відповідача.

Постановою Верхового Суду від 23.09.2020р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Верховний Суд, направляючи на новий розгляд справу, виходив із того, що незалучення ДКСУ до участі у справі не може бути підставою для відмови у позові.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021р. у справі № 201/11110/17 апеляційні скарги Держави України в особі Міністерства юстиції України, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Прокуратури Дніпропетровської області задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. змінено у частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 8 190 000,00 грн. до 200 000,00 грн. Це ж рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 283 581,44 грн. скасовано та у задоволенні цих вимог відмовлено.

Апеляційним суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції (при новому розглядів), виходів із таких обставин справи.

23.07.2009р. приблизно о 8 годин 10 хвилин позивач був затриманий у приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду співробітниками підрозділу «Грифон» МВС України. Після затримання, секретарем цього суду ОСОБА_2 відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення за прояв неповаги до суду подачу до суду письмових документів, що містили образливі висловлювання на адресу суду (а.с. 1 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Після складення протоколу позивач був переданий співробітникам Красногвардійського райвідділу ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області, які надягли на нього наручники та посадили до мікроавтобусу. Приблизно через 10 хвилин після цього до транспортного засобу, де перебував позивач, підійшов слідчий СВ цього ж райвідділу, направлений за позивачем керівництвом СВ за проханням голови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Леона О.Я., наказав зняти з позивача наручники та доправив позивача до Красногвардійського районного суду м. Дніпропропетровськ.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.08.2012р. у справі № 4-1400/11, ухваленою за результатом розгляду скарги позивача на порушення відносно нього ст. 29 Конституції України, усі зазначені дії співробітників міліції та судів були визнані незаконними. Зокрема незаконними були:

- затримання позивача співробітниками «Грифон» було безпідставним, оскільки 23 липня 2009 року позивач не проявляв неповагу до суду, а прибув на призначене судом засідання у справі за його позовом до Генеральної Прокуратури України, а тому ці співпрацівники не мали повноважень для затримання позивача у загальному порядку;

-протокол про адміністративне правопорушення був складений неповноважною особою;

-застосування наручників;

-голова Краногвардійського районного суду м. Дніпропетровська не мав підстав вимагати у СВ Красногвардійського райвідділу ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області доставити позивача до свого суду, а ті підстав і повноважень виконувати таку вимогу;

-протокол про адміністративне затримання не складався, родичі позивача про його затримання сповіщені не були.

Також цією постановою встановлено, що позивач з`явився до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для участі у призначеному на цей час судовому засіданні за його позовом до Генеральної прокуратури, що таке судове засідання не відбулося (т.1 а.с. 198-202).

Того ж дня постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 3-1754/09 (що в подальшому була перереєстрована у №0003/2010) призначена стаціонарна судово-психіатрична експертиза позивача, виконання цієї постанови суд доручив Красногвардійському райвідділу ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області (а.с. 21 справи № 0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Одразу після оголошення постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. у справі № 3-1754/09 позивач був знов затриманий у Красногвардійському райвідділі ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області, де тримався приблизно 3 години.

Постановою Кіровського районного суду м. Дніпро від 19.12.2017р. у справі №203/4555/17 року це затримання було визнано незаконним.

Того ж дня позивач був доправлений міліцією до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», де був примусово госпіталізований.

24.07.2009р. після огляду психіатрами позивач був звільнений з діагнозом «на час огляду психотичні розлади відсутні».

29.07.2009р. позивач подав до Управління СБУ у Дніпропетровській області заяву про порушення кримінальної справи за ст.109 КК України, в якій на підставі власної правової оцінки зазначеної діяльності працівників судів, прокуратури, міліції та психіатрів кваліфікував цю діяльність «захопленням влади організованою групою суддів і прокурорів».

Листом № 55/3/5948 від 04.08.2009р. Управління СБУ у Дніпропетровській області повідомило позивача про підвідомчість перевірки викладених у його заяві від 29.07.2009р. про порушення кримінальної справі за ст.109 КК України фактів органам судового самоуправління.

Постановою від 14.08.2009р. Апеляційного суду Дніпропетровської області позивачу відмовлено у розгляді апеляції на постанову Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 23.07.2009р. із посиланням на відсутність в КУпАП постанов про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

У невизначений день після отримання цієї постанови позивач направив до Європейського суду з справ людини (далі ЄСПЛ) заяву, яка була зареєстрована цим судом 26.08.2009р. за номером 45797/09 «Заїченко проти України № 2» (факт, зазначений у п. 1 рішення ЄСПЛ від 26.02.2015р. у цій справі).

14.09.2009р. позивач був затриманий міліцією та знов доправлений до КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» ніби для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009р. в справі № 3-1754/09, де знов був примусово госпіталізований і тримався до 08.10.2009р.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпро від 30.10.2017р. у справі №201/14962/17 затримання позивача міліцією 14.09.2009р. було визнано незаконним (відомості з ЄДРСР).

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпро від 05.02.2018р. (в подальшому виправлено на 14.02.2018р.) у справі №201/819/18 встановлений факт, що безперервне затримання позивача з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року при провадженні справи Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 3-1754/09 в 200 разів перевищувало максимальний для адміністративного затримання строк.

08.10.2009р. комісія експертів КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» склала документ під назвою «Акт № 36 судово-психіатричної експертизи ОСОБА_1 від 8 жовтня 2009 року», у висновках якого зазначила неможливість відповісти на питання постанови про призначення цієї експертизи та рекомендувала проведення повторної експертизи (а.с. 43-46 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська). Того ж дня позивач був звільнений з КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпро від 17.11.2017р. у справі №201/16263/17 визнано, що даний документ не є актом експертизи (висновком експерта) у розумінні законодавства України (відомості з ЄДРСР).

У період з дня першого звільнення позивача 24.07.2009р. до дати закінчення діяльності експертизи відносно позивача КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» неодноразово вимагала у Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська різноманітні особисті дані про позивача, ці вимоги суд переправляв до міліції, яка збирала такі відомості.

Листом від 06.11.2009р. КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» відмовила позивачу в наданні копії акту експертизи від 08.10.2009р.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.07.2011р. у справі № 2-а-3393/11 така відмова була визнана незаконною (відомості з ЄДРСР).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2009р. на підставі Акту № 36 від 8 жовтня 2009 року була призначена повторна стаціонарна судово-психіатрична експертиза позивача (а.с. 49 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2010р. у справі № 2-3888-2010 встановлено, що:

«23 листопада 2009 року дільничним інспектором міліції Рибіним А.С. було надано інформаційну картку Ф-1 АПР про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 173 Кодексу України про адміністративне правопорушення та інформацію про складений адміністративний протокол за № 0660301 відносно ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 і згідно якої 23 листопада 2009 року приблизно о 13.00 год. ОСОБА_1 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 гучно висловлювався нецензурною лайкою.

Згідно п. 27 Інформаційної картки про адміністративне правопорушення на ОСОБА_1 було накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 грн.

Відповідно до довідки, яка підписана начальником СДІМ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС в Дніпропетровській області старшим лейтенантом міліції Риндіним С.П. матеріал до ВДВС Красногвардійського району не направлявся.

27.02.2010р. наказом начальника Головного управління № 61 о/с дільничного інспектора міліції СДІМ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було звільнено з ОВС України за п. 64 «є» (за порушення дисципліни).

Після звернення заявника, 01.07.2010р. до Відділу внутрішньої безпеки в Дніпропетровській області з проханням надати йому копію протоколу про адміністративне правопорушення та додані до нього документи, а також провести перевірку підстав, причин та наслідків складання даного протоколу, 26.07.2010р. оперуповноваженим в ОВС ВВБ в Дніпропетровській області СВБ ГУБОЗ МВС України підполковником міліції Казатковим Д.Л. проведена службова перевірка. За результатами перевірки відомостей, викладених у заяві ОСОБА_1 щодо неправомірних дій працівників міліції Красногвардійського РВ ДМУ зроблено висновок про те, що оскільки у своєму зверненні ОСОБА_1 вказує на можливе скоєння працівниками міліції злочину, матеріали перевірки направити до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська для прийняття рішення згідно з вимогами чинного законодавства.

12.08.2010р. помічником прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська Бойко А.В. на підставі п. 2 ч. 6 КПК України, було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно дільничного інспектора Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 за фактом службового недбальства, у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу злочину, передбаченого ч.1 ст.367 КК України».

Цією ж ухвалою встановлено, що постанова про притягнення позивача до відповідальності за дрібне хуліганство не скасована (відомості з ЄДРСР).

Листом від 01.12.2009р. КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» відмовився проводити повторну експертизу й повернула справу до суду (а.с.51 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Постановою слідчого Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС МВС України у Дніпропетровській області від 16.12.2009р. порушено кримінальну справу № 63092362 за фактом крадіжки в квартирі позивача під час позбавлення його свободи 3500 грн. і 10000 доларів США (т.1, а.с.134). Постановою того ж слідчого від 28.12.2009р. позивача визнано потерпілим у цій кримінальній справі (т.1, а.с.133).

Постановою від 25.12.2009р. Апеляційний суд Дніпропетровської області відмовив позивачу у розгляді апеляції на постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19.11.2009р. (а.с. 58 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2010р. призначена повторна амбулаторна судово-психіатрична експертиза позивача, яку суд доручив провести КЗ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» (а.с.71 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Постановою від 22.07.2010р. Апеляційний суд Дніпропетровської області відмовив позивачу у розгляді апеляції на постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2010р. (а.с. 92 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

29.07.2010р. позивач був затриманий невідомими особами в цивільному одязі з посвідченнями, схожими на посвідчення працівників міліції, та доправлений ними до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де ДІМ Красногвардійського райвідділу ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області склав відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185-3 КУпАП прояв неповаги до суду (а.с. 1 справи №1720/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Окремою постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2011р. у справі №4-1453/11 прокурору Дніпропетровської області повідомлялося про позбавлення позивача свободи 29.07.2010р. невідомими особами (а.с. 219-220 справи №1453/11 Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, копія постанови - т. 2 а.с. 42-43).

Постановою від 21.09.2011р. Жовтневого районного суду у справі №4-1453/11 затримання позивача 29.07.2010р. визнано незаконним (а.с. 213-218 справи №4-1453/11 Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська).

Того ж дня суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, розглянувши у судовому засіданні цей протокол, ухвалила у справі №3-1720/10 постанову про адміністративний арешт позивача строком у 15 діб (а.с. 15 справи №1720/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська). Після оголошення цієї постанови позивач був доставлений до місця відбування адміністративного арешту. З місця відбування арешту позивач оскаржив цей арешт і направив до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська заяву про негайне звільнення.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2012р. у справі № 2-4709/12 встановлений факт незаконності відсутності розгляду цим судом заяв позивача про негайне звільнення. Цим самим рішенням встановлено, що позивач є відомим фахівцем у кількох галузях права.

03.08.2010р. позивач був вивезений міліцією з місця відбування адміністративного арешту та доставлений до КЗ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» для виконання постанови від 25.01.2010р. про його амбулаторну судово-психіатричну експертизу. Що саме сталося у цій експертній установі після прибуття до неї позивача встановити наразі неможливо, оскільки відсутні будь-які письмові свідчення стосовно дій експертів або керівництва даного закладу. Достеменно відомо, що експертиза проведена не була. Після цього позивач був доставлений до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, де постановою від 03.08.2010р. був звільнений від відбування адміністративного арешту. Однак після оголошення цієї постанови позивач не був негайно звільнений, міліція знов примусово доставила позивача до спецприймальника для адмінзаарештованих ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровські області. Лише звідти через певний час позивача звільнили 03.08.2010р.

Постановою від 22.01.2018р. Жовтневого районного суду у справі № 201/159/18 затримання позивача 03.08.2010р. після оголошення постанови суду про звільнення та попереднє переміщення до КЗ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» визнано незаконним.

Рішенням від 01.06.2018р. Жовтневого районного суду у справі № 201/1295/18 встановлений факт негативних наслідків для позивача від позбавлення його свободи 03.08.2010р. після оголошення постанови суду про звільнення та попереднє переміщення зі спецприймальника для адмінзаарештованих до КЗ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» (відомості з ЄДРСР).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.08.2010р. справа № 3-1754/09 (3-0003/10) була закрита (а.с. 109 справи №0003/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2017р. у справі № 201/14202/17 було встановлено, що справа № 3-1754/09 (3-0003/10) є закритою, але не завершеною в частині усунення негативних для позивача наслідків (відомості з ЄДРСР).

Постановою від 27.08.2010р. Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 3-1720/10 скасовані постанови суду першої інстанції від 29.07.2010р. про арешт позивача і від 03.08.2010р. про звільнення від відбування арешту (а.с. 58-59 справи №1720/2010 Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Заїченко проти України № 2», заява № 45797/09 утримання позивача у психіатричні лікарні 23-24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року та збір міліцією відомостей про позивача визнані порушенням статей 5 і 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Факти неодноразового затримання позивача міліцією; неодноразової відмови в розгляді апеляцій на постанови суду, відповідно до яких позивач затримувався, крадіжки грошей у помешканні позивача під час його позбавлення свободи у цьому рішенні зазначені, але правової оцінки цим фактам не надано.

Весь час провадження справи Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №3-1754/09 заявника додатково до безпосереднього затримання 14 вересня 2009 року та 29 липня 2010 року переслідували органи МВС, з приводу чого позивач неодноразово звертався до місцевих органів МВС та Міністрів внутрішніх справ України. Відомості про таке переслідування містяться в матеріалах цієї справи у вигляді листування суду з керівництвом районного та обласного підрозділів МВС України, матеріалах справи Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська № 403/10361/12, встановлені ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2010 року у справі № 2-3888/10 (матеріали перевірки за зверненням), постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012р. у справі № 4-1400/11 та рішенням цього суду від 28.01.2014р. у справі №200/1805/13. Останніми двома рішеннями також встановлено, що звернення позивача до посадових осіб МВС України не були ними розглянуті відповідно до вимог закону.

У зв`язку з відсутністю ухвалення процесуальних рішень по заяві позивача від 29.07.2009р. до УСБУ в Дніпропетровській області та по заявам до органів МВС про злочини позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська зі скаргами на порушення відповідними органами положень ст. 97 чинного на той час КПК України, якими розгляд органами дізнання заяви про злочин, передбачав ухвалення постанови про порушення або відмову у порушенні кримінальної справи. Ці скарги подавалися позивачем до суду за правилами КПК України.

За результатами розгляду цих скарг місцевим судом неодноразово ухвалювалися постанови про відмову в їх задоволенні, зокрема, на підставі відсутності компетенції суду розглядати такі скарги.

Зрештою, скарги позивача на бездіяльність Управління СБУ у Дніпропетровській області та органів МВС України стосовно його заяв про злочин були прийняті до розгляду у справах №№403/10361/12 і 403/15262/12 суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Чулініним Д.Г.

Листами від 17.07.2017р. № 5/368/2017 і від 18.09.2017р. № 5/508/2017 голова Бабушкінського районного суду повідомив позивача про відсутність вирішення справ №№ 403/10361/12 і 403/15262/12 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 . Указом Президента України № 50/216 від 16.02.2016р. Цими ж листами позивач був повідомлений про неможливість внаслідок нечіткості чинного законодавства здійснити авторозподіл вказаних справ.

Крім того, при дослідженні листування позивача з Конституційним Судом України стосовно розгляду конституційного звернення позивача щодо надання тлумачення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України встановлено, що позивач своє одне й те саме конституційне звернення направляв до Секретаріату Конституційного Суду України тричі (документ 01 в описі). Першого та другого разу це звернення позивачу було повернуто Секретаріатом на підставі його невідповідності, на думку Секретаріату, вимогам до такого звернення, включно з вимогами ухвал Конституційного Суду України.

Надсилаючи конституційне звернення втретє, позивач супроводив його заявою від 25.08.09 (документ 02 в описі), в якій ретельно, виходячи, крім іншого, зі своїх власних юридичного досвіду, тлумачення правових понять і правового стану в державі, доводив помилковість відповідних думок Секретаріату, ухвали Конституційного Суду України від 08.05.1997 №14-у/1997.

Як вбачається з відповіді заступника Голови Верховного суду України від 02.11.2009 (документ 08 в описі) на запит судді-доповідача Конституційного Суду України, правова позиція позивача була прямо протилежною позиції Верховного суду України, зокрема, викладеній у Постанові Пленуму Верховного суду України від 24.10.08 № 12.

Також суди встановили, що рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2010р. у справі № 17/2010 задоволено звернення позивача та надано тлумачення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України. Пункт 3.1 цього рішення містить висновок, що право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

Ухвалою Конституційного Суду України від 20.07.2010р. № 49-у/2010 Конституційний Суд України рекомендував Верховному Суду України привести Постанову його Пленуму від 24.10.2008р. № 12 у відповідність із рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2010р.

Задовольняючи частково вимоги позивача, а саме, зменшуючи їх з 8 190 000,00 грн до 200 000,00 грн., апеляційний суд виходив із того, що факти багаторазового незаконного позбавлення позивача свободи відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені у постанові Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.07.2012р. у справі №4-1400/11, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. в справі «Заїченко проти України № 2».

Факт порушення міжнародної угоди України при незаконному позбавленні позивача свободи 23.07.2009р. встановлений у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. в справі «Заїченко проти України № 2».

Факт вчинення проти позивача низки діянь, що мають ознаки кримінальних злочинів, відповідальність за які передбачена статтями 146, 151 і 371 КК України, встановлений вищезазначеними рішеннями Жовтневого, Бабушкінського та Кіровського районних судів м. Дніпропетровська, які у сукупності з постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. та рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. доводять факт порушення права позивача на свободу і недоторканість, що почалася не пізніше 23.07.2009р.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що фактично позивач весь час з моменту подання заяви від 29.08.2009р. і до теперішнього часу був змушений докладати надзвичайних зусиль для поновлення своїх прав, унаслідок вчинення проти позивача низки діянь порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування, з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Згідно зі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ присуджує відшкодування шкоди, яка не передбачена законодавством держави-відповідача. Отже, оскільки нормами Конституції України, ЦК України, іншого законодавства відшкодування громадянину шкоди, завданої рішеннями, діями та бездіяльністю органів влади передбачено, оскільки вказані 5000,00 євро, присудженими позивачу Рішенням ЄСПЛ у справі «Заїченко проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09), що набуло статусу остаточного 06.07.2015р., є додатковими до тих, які має відшкодувати відповідач за власним законодавством, що повністю узгоджується із загальною позицією самого відповідача та ЄСПЛ щодо субсидіарної та комплементарної ролі ЄСПЛ у вирішенні спорів між сторонами.

Розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди є завищений та такий, що визначений без повного урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, з подальшими змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що позивач звернувся до суду, мотивуючи позовні вимоги тим, що поки він перебував у лікарні (коли міліція знову доправила його до психіатричної лікарні 14.09.2009р.), з його квартири було викрадено гроші. Вказував на причинно-наслідковий зв`язок між перебуванням його у психіатричній лікарні та крадіжкою, наявністю вини та відповідальності у держави за дії її представників у доправленні позивача до психіатричної лікарні й залишення його помешкання напризволяще, тобто створення умов для крадіжки.

Крім того, позивач вказував, що його право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розслідування кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Судом установлено, що постановою слідчого Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС МВС України у Дніпропетровській області від 16.12.2009р. порушено кримінальну справу № 63092362 за фактом крадіжки в квартирі позивача під час позбавлення його свободи 3500 грн. і 10000 доларів США (т.1, а.с. 134). Постановою того ж слідчого від 28 грудня 2009 року позивача визнано потерпілим у цій кримінальній справі (т.1, а.с. 133).

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність встановленого факту вчинення протиправних дій або бездіяльності, внаслідок яких ОСОБА_1 завдано матеріальної шкоди у заявленому позивачем розмірі. Позивачем не доведено факту наявності вини відповідачів та їх причетності до зникнення у позивача певної суми грошових коштів, а також наявності в діях відповідачів порушень вимог чинного законодавства під час провадження по кримінальній справі, які б могли у причинно-наслідковому зв`язку призвести до порушень прав та законних інтересів позивача. Крім того, держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо стягнення матеріальної шкоди, оскільки жодного причинно-наслідкового зв`язку між встановленими порушеннями і стверджуваною матеріальною шкодою судом не встановлено.

Звертаючись до суду знову 01.07.2019р. із позовом у цій справі позивач посилався на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/11110/17 і постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р., якою це рішення скасовано і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що до справи не було залучено належного відповідача.

Однак, судом встановлено, що на даний час постановою Верхового Суду від 23.09.2020р. постанову Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019р. скасовано і за наслідками нового розгляду постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.04.2021р. переглянуте рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2018р. Рішення змінено у частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 8 190 000,00 грн. до 200 000,00 грн. Це ж рішення в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 283 581,44 грн. скасовано та у задоволенні цих вимог відмовлено.

Позивач, підтримуючи свій позов у первісній редакції, знову просив стягнути з майнову і немайнову шкоду у розмірі 8473581,44 грн., фактично посилаючись на ті ж самі факти, що вже судом установлені, досліджені, за наслідком чого ухвалене остаточне рішення, яке набрало законно сили. На виконання цього рішення позивач отримав виконавчі листи.

При цьому, судом у справі № 201/11110/17 також зроблено висновок за результатами вимог позивача про відшкодування матеріальної школи, яку він пов`язував із крадіжкою у своїй квартирі. Судом було установлено, що постановою слідчого Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС МВС України у Дніпропетровській області від 16.12.2009р. порушено кримінальну справу № 63092362 за фактом крадіжки в квартирі позивача під час позбавлення його свободи 3500 грн. і 10000 доларів США. Постановою того ж слідчого від 28.12.2009р. позивача визнано потерпілим у цій кримінальній справі.

Із витребуваного судом із ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області кримінального провадження № 0003373 від 03.10.2017р. за ознаками ч. 3 ст. 185 КК України встановлено, що відомості за заявою ОСОБА_1 про крадіжку у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , внесені до ЄРДР. Указані постанови про порушення кримінальної справи і про визнання позивача потерпілим наявні у матеріалах кримінального провадження. Кримінальне провадження не закрите.

Крім вказаного, щодо вимог позивача до Держави Україна в особі КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» про відшкодування моральної шкоди, то позивач з тих самих підстав 24.03.2020р. звертався із позовом до Держави Україна, Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2021р. у справі № 201/2783/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.12.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2021р. залишено без змін.

Позивач на обґрунтування вимог посилається також на ряд рішень у інших справах, зокрема, у справах № 200/18788/17, № 201/10024/17.

З єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2021р. у справі № 200/18788/17, залишеним без з мін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021р. (а.с. 207 221), зобов`язано ГУ ПФУ у Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 нараховану заборгованість за пенсією, згідно індивідуального перерахунку за період з 01.07.2016 року по 30.09.2021року у розмірі 322 662,77 грн., стягнуто з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області завдану немайнову (моральну) шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

Підставою зобов`язання виплатити нараховану заборгованість за пенсією і стягнення моральної шкоди стали обставини щодо порушення кримінальної справи за фактом ухилення, службового підроблення від сплати податків позивача як директора МПНПП «Іра», вилучення під час обшуку бухгалтерської, іншої документації, у т.ч. щодо заробітної плати позивача і відрахувань з неї. Позбавлення волі позивач (встановлено відповідними рішеннями ЄСПЛ у справах «Заїченко проти України» та «Заїченко №2 проти України») відобразилось на пенсійних правах позивача, оскільки постало питання щодо обрахунку його страхового стажу, заробітної плати та ін. в період перебування позивача під кримінальним переслідуванням та в період протиправного позбавлення його волі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017р. року у справі № 201/10024/17 встановлено факт, що кримінальна справа №666202, порушена відносно ОСОБА_1 та закрита постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22.09.1998 року не є завершеною. У даному рішенні, з поміж іншого вказано, що порушені у кримінальній справі № 666202 пенсійні права ОСОБА_1 також не відновлені.

19.08.2016р. позивач досягнув 60-річного віку та набув право на пенсію за віком, звернувся до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії. Між сторонами були спори щодо дати звернення із заявою. В результаті спорів судами встановлено та зобов`язано відповідача виплачувати пенсію позивачу, починаючи із 20.08.2016р., а датою звернення із заявою про призначення пенсії є 31.10.2016 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2018р. у справі № 201/15382/16-ц встановлено факт, що має юридичне значення про те, що заявником подано рід документів до Пенсійного Фонду України є належними для призначення пенсії за віком. Встановлено обов`язок Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області оформити права ОСОБА_1 на розмір пенсії. Однак судові рішення відповідачем не виконувались впродовж тривалого періоду часу.

З єдиного державного реєстру судових рішень установлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/10024/17 у порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Міністерство юстиції України, встановлений факт, що кримінальна справа №666202, порушена відносно ОСОБА_1 та закрита постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22.09.1998р. не є завершеною.

У своїй заяві ОСОБА_1 посилався на те, що постановою слідчого Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 22.09.1998р. закрито кримінальну справу №666202, порушену відносно ОСОБА_1 на підставі ухилення ним, як директором Малого приватного науково-виробничого підприємства «ІРА», від сплати податків у великих розмірах, а саме 2247 грн. Постановою слідчого від 10.12.1998р. заявнику частково відшкодована матеріальна шкода, завдана при розслідування цієї кримінальної справи. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2000р. заявнику відшкодована моральна шкода, завдана при провадженні кримінальної справі № 666202, у розмірі 3000,00 грн. Ухвалою Верховного суду України від 16.05.2001р. змінений порядок відшкодування моральної шкоди.

Підставою встановлення того факту що кримінальна справа №666202 стало те, що ухвала Красногвардійского районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2000 року, якою вирішене питання стосовно відшкодування завданої при провадженні кримінальної справи № 666202 шкоди, та рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», заява № 29875/02, яким врегульоване виконання цієї ухвали, досі не виконані. Тому, з оглдяу на положення КПК України в редакції 2012 року, ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завершальна стадія кримінальної справи №666202 не відбулася, тому кримінальна справа №666202, порушена відносно заявника й закрита постановою слідчого від 22.09.1998 року, не є завершеною.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19.11.2018р. відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017р. у даній справі. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.02.2019р. відмовлено Міністерству юстиції України у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2017р. у даній справі.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020р. ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19.11.2018р. та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28.02.2019р. залишити без змін.

З досліджених судових рішень судом установлено, що ці рішення пов`язані із відновленням пенсійних прав позивача, які були порушені внаслідок кримінального переслідування у кримінальній справі №666202, яка була закрита у 1998 році.

Ці права поновлені шляхом ухвалення відповідного рішення у справі № 200/18788/17, яким зобов`язано ГУ ПФУ у Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість за пенсією у розмірі 322 662,77 грн., стягнуто з ГУ ПФУ у Дніпропетровській моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

Водночас, указана справа не є підставою позовних вимог у даному позові, у якому позивач посилався на рішення по справі № 201/11110/17, де досліджувалося питання про багаторазове незаконне позбавлення позивача свободи і поміщення до психіатричного закладу, що встановлено у постанові Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.07.2012р. у справі №4-1400/11, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. в справі «Заїченко проти України № 2», а також іншими рішеннями Жовтневого, Бабушкінського та Кіровського районних судів м. Дніпропетровська, які у сукупності з постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.08.2010р. та рішенням Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. доводять факт порушення права позивача на свободу і недоторканість, що почалася не пізніше 23.07.2009р.

При цьому, від самого подання позову 01.07.2019р. і до закриття підготовчого засідання судом 11.01.2022р. позивач жодного разу не змінював ані підстави ані предмет позову, не збільшував позовні вимоги, а лише усно вказував на доцільність дослідження судом інших рішень у справах за його позовами і заявами.

Законодавець у ч.1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Забезпечення принципу остаточності судових рішень res judicata розглядається як елемент правової визначеності. Основні положення зазначеного принципу зводяться до того, що жодна зі сторін не має права перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду лише з метою повторного слухання та нового вирішення справи.

З урахуванням установлених обставин, суд доходить висновку, що відсутні підстави для відшкодування моральної і матеріальної шкоди, оскільки остаточними судовими рішенням, які набрали законної сили, позивачеві вже відшкодована моральна шкода за тими фактами порушення прав, на які він посилається у даному позові. А вимоги позивача зводяться фактично до вимоги про перегляд остаточних і обов`язкових рішень суду.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відносяться за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про відшкодування матеріальної і моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 22 лютого 2022 року.

Суддя О.С. Наумова