Номер провадження: 22-ц/813/2504/22
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Радигіна Є.С.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Ястребової Є.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радигіна Євгена Станіславовича на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

24.12.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 18.03.2019 року, серія та номер 347, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скорбач Я.С., за яким ОСОБА_1 подарувала своєму сину ОСОБА_3 нерухоме майно - двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

09.03.2021 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заява обгрунтована тим, що 02.12.2019 року відбулось повторне відчуження квартири, яка є предметом розгляду справи на ім`я ОСОБА_4 , а тому невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду (т.1, а.с.136-138).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2021 року заява представника ОСОБА_2 була задоволена, накладено арешт на кв. АДРЕСА_2 (т.1, а.с.169-170).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Радигін Є.С. ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2021 року та ухвалення постанови, якою відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В суді апеляційної інстанції 04.01.2021 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Ястребової Я.Б. надійшла заява про розгляд справи в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon» (т.2, а.с.89-90).

Після відкликання головуючого у справі судді Сегеди С.М. із відпустки, зазначене клопотання було задоволено ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2022 року та розгляд справи призначено в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon» (т.2, а.с. 94, 95-96).

Розгляд справи відбувся 23.02.2022 року, в 13.41 год., в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ЕasyCon», за участю представників сторін - адвоката Радигіна Є.С. та адвоката Ястребової Я.Б., без участі сторін, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання, проте про причини неявки суд не повідомили (т.2, а.с.84-88).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно - спірну двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду, виходячи з того, що вказана квартира є спірною у цьому спорі, а тому в даному випадку невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, який може забезпечуватися у тому числі накладенням арешту та має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Також суд правильно зазначив, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що в даному випадку незабезпечення позову може в майбутньому ускладнити або навіть унеможливити виконання судового рішення, враховуючи те, що на час розгляду питання про забезпечення позову, спірна квартира, яка є предметом спору по даній справі, вже відчужена 02.12.2019 року ОСОБА_4 .

З підстав викладеного, доводи заявника апеляційної скарги про те, що в даному випадку суд не мав права забезпечувати позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру, з посиланням на те, що спір є немайновим, є безпідставними і необрунтованими.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що арешт накладений на квартиру, яка належить ОСОБА_4 , та яка в свою чергу, не залучена до участі у справі, то вони також є необгрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи, представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Ястребова Я.Б. ще до постановлення оскаржуваної ухвали, а саме 16.11.2020 року надала до суду позовну заяву із зміненим предметом позову про визнання правочину недійсним, де ОСОБА_4 зазначена вже в якості відповідача 3 у справі, а тому колегія суддів враховує зазначені обставини при вирішенні апеляційної скарги (т.1, а.с.187-189).

З цих підстав, та обставина, що в оскаржуваній ухвалі ОСОБА_4 не вказана в якості відповідача, не може вплинути на законність оскаржуваної ухвали суду, оскільки позивачем ОСОБА_2 власник квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4 вказана в якості відповідача ще до постановлення оскаржуваної ухвали суду, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти постановленої ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Радигіна Євгена Станіславовича залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 березня 2021 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту набрання законної сили.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відпустці в період з 28.02.2022 року по 04.03.2022 року, та судді Гірняк Л.А. - на лікарняному в період з 01.03 по 11.03.2022 року, повне судове рішення складено 12.03.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева