Дата документу 08.02.2022
Справа № 331/4693/20
Провадження № 2/334/249/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україіни» в особі філії Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Позивач Акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україіни» в особі філії Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі представника звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30 грудня 2020 року справа була передана за підсудністю до Ленінського районного суду м.Запоріжжя, оскільки місце реєстрації відповідача - вул..Леонтовича 44, що територіально відноситься до Дніпровського району м.Запоріжжя.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжі від 25 січня 2021 року було відкрито провадження по справі.

Обгрунтовуючи свої вимоги, представник позивача доводив суду, що 18 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2852, згідно з умовами якого банк зобов`язується надати на умовах кредитного договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені кредитним договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом.

Станом на 19.11.2020 року розмір заборгованості відповідача перед Банком становить 438 854,17 гривен яка складається: заборгованість за кредитом - 299 388,98 грн., заборгованість за відсотками - 40 036,32 грн., пеня - 2 427,16 грн., заборгованість 3% річних від простроченої суми основного боргу - 26 969,62 грн., заборгованість 3% річних від прострочених процентах - 3 606,56 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 7 835,1 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту - 58 590,42 грн.

Отже, враховуючи той факт, що зобов`язання боржником не виконані, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 438 854,17 гривень, яка складається: заборгованість за кредитом - 299 388,98 грн., заборгованість за відсотками - 40 036,32 грн., пеня - 2 427,16 грн., заборгованість 3% річних від простроченої суми основного боргу - 26 969,62 грн., заборгованість 3% річних від прострочених процентах - 3 606,56 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 7 835,1 грн., втрати від інфляції за несвоєчасне погашення кредиту - 58 590,42 грн. А також стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 6 582,81 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні, оскільки вимоги позивача не засновані на Законі, є безпідставними та не обгрунтованими належними та допустимими доказами.

Так, представник відповідача зазначав, що 17 вересня 2010 року заочним рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя по справі №2-1154/10 за позовом Відкритого Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» в особі .філії Запорозького обласного управління до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто на користь Відкритого Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорозького обласного управління суму заборгованості за кредитним договором №2852 від 18.04.2008 року у розмірі 342 056 грн. 23 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0116, зі всіма при належностями, у тому числі об`єктами як завершеного, так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені у майбутньому, яка належить ОСОБА_1 .

Таким чином, достеменно знаючи про наявність вказаного судового рішення, позивач повторно звертається з позовом до ОСОБА_1 з метою захисту нібито своїх порушених прав та з вимогою про стягнення боргу за тим же кредитним договором, що включає заборгованість, вже стягнуту Ленінським районним судом міста Севастополя по справі №2-1154/10 від 17 вересня 2010 року. Вказані обставини, на думку представника відповідача не лише грубо порушують права ОСОБА_1 , але є проявом зловживання правом та процесуальними правами з боку позивача.

Крім того, з наданих документів в обґрунтування позовних вимог, позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, що також є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини та вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено та не заперечувалось сторонами, що 18 квітня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Запорізького обласного управління та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2852.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими договорами до нього) забезпечується, зокрема, нотаріально посвідченим договором іпотеки майнових прав на земельну ділянку, що стане власністю позичальника в майбутньому за договором купівлі-продажу, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 (предмет Іпотеки).

Згідно п.4.2.3. Договору при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами більше ніж на 2 (два) місяці, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, Банк має право вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором та стягнути заборгованість за цим Договором у примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет Іпотеки за Іпотечним (и) договором (договорами).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 18.04,2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за реєстровим № 5924 від 18.04.2008 р., згідно якого, відповідач ОСОБА_1 надав в іпотеку земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0116, зі всіма при належностями, у тому числі об`єктами як завершеного, так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені у майбутньому, яка належить йому на праві власності.

17 вересня 2010 року заочним рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя (копія додається) по справі №2-1154/10 за позовом Відкритого Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» в особі .філії Запорозького обласного управління до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, було стягнуто на користь Відкритого Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорозького обласного управління суму заборгованості за кредитним договором №2852 від 18.04.2008 року у розмірі 342 056 грн. 23 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0600 га, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0116, зі всіма при належностями, у тому чисЖ об`єктами як завершеного, так і незавершеного будівництва, що розташовані на ній, та об`єктами, які будуть зведені у майбутньому, яка належить ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Згідно із статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Доведено, що вказаним правом позивач скористався ще у 2010 році.

У постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 204/7148/16-ц суд вказав на те, що позивач скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру, в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 757/31271/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 643/18466/15-ц, від 27.02.2019 у справі № 263/3809/17, від 03.07.2019 у справі № 646/7699/13-ц, від 20.11.2019 у справі № 295/795/19.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 759/6703/16-ц зазначено, що згідно зі змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Позивач скористався правом на задоволення своїх вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет у судовому порядку, оскільки заочним рішенням Ленінського районного суду міста Севастополя від 17.09.2010 року було стягнуто на користь Відкритого Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорозького обласного управління суму заборгованості у розмірі 342 056 грн. 23 коп., що складається з суми заборгованості за кредитом у розмірі 299 388, 98 грн., суми за простроченими відсотками у розмірі 40 036, 32 грн, суми пені за несвоєчасне погашення відсотків за кредитним договором у розмірі 2 427, 16 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, суд вважає, що зобов`язання за кредитним договором, що було предметом даного позову виконані.

Крім того, вивчивши матеріали справи щодо розрахунку заборгованості в обгрунтування позовних вимог, суд зазначає наступне:

п. 1.1. кредитного договору № 2852 банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 303 000, 00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредит в сумі 303 000, 00 грн., а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 16% річних в порядку, на умовах та строки, визначені цим договором.

Із наданого позивачем розрахунку неможливо визначити правильність нарахування розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, якби така заборгованість дійсно була, за всіма його складовими і ці розрахунки не доводили б розміру заборгованості, вказаного у позовній заяві.

Згідно розрахунку заборгованості, вона розрахована відповідачем за період з 01.01.2010 року по 29.12.2012 року, проте чому саме період з 01.01.2010 року по 29.12.2012 року покладений в основу розрахунку не зрозуміло. По-друге, у розрахунку не наводяться дані щодо періоду з 18.04.2008 року (дата укладення договору) по 31.12.2009 року.

Крім того, позивачем у позовній заяві жодним чином не обгрунтовується з якого часу він вважає своє право порушеним, не надає інформації щодо останнього платежу та платежів взагалі, сплачених Відповідачем за договором.

Відповідно до ч.І, ч.З ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ч.ч. 1-2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, на підставі викладеного, суд вважає наданий позивачем розрахунок заборгованості щодо ОСОБА_1 перед філією - Запорізьким обласним управлінням 2852 від 18.04.2008 р. станом на 19.11.2020 року» не є належним та достовірним доказом у розумінні ст. 77,79 ЦПК України.

Суд також прийняв до уваги посилання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» ( Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Слід також зазначити, що у відповідності до ч.1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі права № 201/13602/16-ц від 11 вересня 2019 року зробив висновок про те, що за правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин та наданих документів в обґрунтування позовних вимог, позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин, що також є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона обирає свій спосіб захисту, та повинна довести обставини, які мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів.

При винесенні рішення, суд бере до уваги кожен доказ окремо, та оцінює їх в сукупності з іншими доказами.

Під час розгляду справи судом не встановлено належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог з боку позивача та навпаки, через доведеність та наявність достатніх та допустимих доказів з боку відповідача, обґрунтованість вимог представника позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а заперечення відповідачів викликані їх емоційним станом до позову. Будь яких спростувань щодо доводів відповідача представником позивача не надано.

Враховуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов безпідставний та задоволенню не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, понесені позивачем судові витрати необхідно покласти на останнього.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, ст.509, 575, 593, 598, 599 ЦК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк Україіни» в особі філії Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишити бе задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду буде складено та проголошено 08 лютого 2022 року.

Суддя Н.Ю.Козлова