Справа № 450/5370/21 Провадження № 2/450/673/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кукси Д.А.

при секретарі Оленич О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): 10.03.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу у борг 150000 доларів США з умовою сплачувати за користування коштами 10% річних. На підтвердження факту позики відповідач написав розписку, якою підтвердив отримання вказаної суми коштів та зобов`язався повернути основний борг та відсотки за користування коштами до 10.03.2019 року. Щорічні 10% складали суму 15 000 доларів США. 01.03.2015 року відповідач повернув позивачу 5000 доларів США, як частину відсотків за користування позикою. В подальшому жодних коштів відповідач позивачу не повернув, покликаючись на скрутне матеріальне становище та відсутність коштів. Незважаючи на те, що строк повернення боргу сплив майже з роки тому, та вже спливає трирічний строк давності для подачі позову, відповідач під різними приводами ухиляється від виконання свого обов`язку щодо повернення коштів. За таких обставин єдиним способом захисту свого майнового права позивач вбачає у вирішенні спору в судовому порядку, а тому вона змушена звернутись з даними позовом до суду. Зазначає, що відповідач прострочив повернення позики на 7 років 8 місяців, тому просить стягнути з відповідача суму позики 150000 доларів США та 10% річних від простроченої суми, яка, з врахуванням повернутих 5000 доларів США, буде складати 110000 доларів США. Всього загальна сума, яка підлягає поверненню за даним позовом складає 260000 доларів США, в тому числі 150000 доларів США основного боргу та 110000 доларів США відсотків за користування позикою.

Позивач в судове засідання не з`явилася, хоч була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача, адвокат Колошкін І.А. 03.03.2022 року подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника за наявними в матеріалах справи доказами, заявлені позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві.

Позиція відповідача: відповідач у встановлений судом строк подав до суду відзив на позовну заяву, заявлені позовні вимоги визнав. Зазначає, що з метою ведення бізнесу та у зв`язку з фінансовими проблемами 10.03.2014 року отримав у позивачки позику 150000 доларів США строком на 5 років за умови сплати 10 % річних, про що власноручно написав розписку. Приблизно через рік повернув позивачці 5000 доларів США в якості відсотків за користування позикою. В подальшому сплачувати відсотки фінансової можливості не мав, кошти витратив на потреби бізнесу. Однак, його бізнес збанкрутував, а отримані в позику кошти були витрачені. З огляду на вказане зазначив, що позовні вимоги визнає, однак повернути борг не має можливості, оскільки необхідна сума коштів у нього відсутня.

В судове засідання на виклик суду відповідач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. 03.03.2022 року представник відповідача, адвокат Квак В.М. подав до суду клопотання про розгляд цивільної справи у відсутності відповідача та його представника, з врахуванням позиції, викладеної у відзиві.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. 15.12.2021 року запит щодо доступу до персональних даних; 17.01.2022 року відповідь на запит; 19.01.2022 року ухвала про відкриття провадження; 10.02.2022 року відзив на позовну заяву; 28.02.2022 року клопотання представника відповідача; 28.02.2022 року заява представника позивача про проведення підготовчого засідання без участі позивача та її представника, завершення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті; 28.02.2022 року заява представника відповідача про розгляд справи у підготовчому засіданні без участі відповідача та призначення справи до судового розгляду; 28.02.2022 року ухвала суду про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 03.03.2022 року заява представника позивача про розгляд справи без участі позивача та її представника; 03.03.2022 року заява представника відповідача про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 10.03.2019 року позивач ОСОБА_1 (позикодавець) надала в позику, а відповідач ОСОБА_2 (позичальник) прийняв грошові кошти в сумі 150000 доларів США. Зазначену суму коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцю до 10.03.2019 року. Вказана сума коштів отримана позичальником під відсоток 10% річних, які позичальник зобов`язався сплачувати позикодавцю.

Вказане підтверджується розпискою відповідача (позичальника) від 10.03.2014 року.

Як вбачається з відмітки у розписці, позичальник 01.03.2015 року повернув позикодавцю (позивачці) кошти в розмірі 5000 доларів США, як відсотки за користування позикою, що підтверджується підписами сторін.

Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк не виконав, позику та відсотки за користування нею в строк до 10.03.2019 року позивачці не повернув.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ч.1 ст.625 ЦК України.

У відповідності до ч. ч.1, 2 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до вимог частини 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, ч. 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц наведена правова позиція, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, при визначенні зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, отриманих в позику коштів не повернув. Відтак, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за позикою у розмірі 150000 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення суми основного боргу позики, стверджуються матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об`єктивності.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 10 % річних за користування позикою з моменту отримання позики, тобто з 10.03.2014 року та до моменту звернення до суду з даними позовом, суд вважає, що дану вимогу слід задоволити частково, виходячи з наступного.

Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено з розписки від 10.03.2014 року, отримані в позику кошти відповідач зобов`язався повернути в строк до 10.03.2019 року. При цьому сторони дійшли згоди, що відповідач отримує позику під 10 % річних, які він зобов`язався сплачувати.

Інші домовленості сторін щодо умов повернення позики, в тому числі і відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язання, сторони в даній розписці не передбачили, відтак суд приходить до переконання про доведеність вимоги позивача щодо нарахування 10 % річних від суми позики лише у межах погодженого сторонами строку користування позикою, тобто до 10.03.2019 року. Відтак сума заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 10 % річних, з розрахунку 15000 доларів США в рік та за 5 років строку дії договору позики становить 75000 доларів США. З врахуванням коштів в розмірі 5000 доларів США, які були повернуті позивачу 01.03.2015 року як відсотки за користування позикою, сума заборгованості за відсотками за користування позикою в розмірі 10 % річних, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 70000 доларів США.

Вказане підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18), якою встановлено, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.1 ст.82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідач до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнав, факт отримання коштів та власноручне написання ним розписки від 10.03.2014 року підтвердив.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 10.03.2014 року року в загальній сумі 220000доларів США, що включає в себе:150000 доларів США сума основного боргу позики; 70000 доларів США - несплачені відсотки за користування позикою.

З приводу стягнення судових витрат судом встановлено наступне.

Як вбачається з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд вирішує питання про судові витрати - судовий збір у відповідності до положень ст. 141, 142 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 141, 142, 247, 259, 263 - 268, 354 - 356 ЦПК України, ст. ст. 205, 526, 625, 626, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 10.03.2014 року в розмірі 220 000 (двісті двадцять тисяч) доларів США, в тому числі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США суми основного боргу позики та 70000 (сімдесят тисяч) доларів США відсотків за користування позикою.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 % сплаченого судового збору в сумі 5675,00 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при подачі позову у відповідності до квитанції №19 від 13.12.2021 року в сумі 5675,00 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 .

СуддяД. А. Кукса