ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року

м. Черкаси

справа № 712/2579/21 провадження № 22-ц/821/101/22 категорія 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Карпенко О.В., Василенко Л.І.

секретар Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченка Станіслава Вадимовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, у складі: головуючого судді Романенко В.А., дата складання повного тексту 01 листопада 2021 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за умовами договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 12 грудня 2018 року ним було набуто право власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора прав від 12.12.2018 право приватної власності на 13/25 житлового даного будинку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про що здійснено відповідний запис.

Право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок за ним не припинялось, реального виділу частки не здійснювалось.

Позивач зазначав, що Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.09.2020 відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до нього про припинення частки у спільній власності, визначення та виділу в натурі.

Виходячи зі змісту поданого позову та відповідно до долучених до позову документів, йому стало відомо про те, що ОСОБА_2 набув право приватної власності на частини житлового будинку на підставі цивільно-правових угод щодо відчуження часток нерухомого майна, зокрема договорів купівлі-продажу, всупереч установленому законом переважному праву співвласника житлового будинку на придбання частки у спільному майні.

Вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2020 року ОСОБА_2 придбав у власність 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 15 червня 2020 ОСОБА_2 придбав у власність 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що 6/25 та 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 , відчужено на підставі договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020 року на користь ОСОБА_2 із порушенням порядку, встановленого законом, його існуюче переважне право співвласника на купівлю частини у спільному майні, безумовно, є порушеним, що зумовлює необхідність подання поточного позову та обґрунтовує вимогу щодо переведення прав та обов`язків сторони покупця на нього за договорами купівлі-продажу.

Вказує, що виходячи із вимог законодавства ним здійснено перерахування 136486,43 грн. та 65820,0 грн., а сумарно 202306,43 грн., які підлягатимуть зарахуванню на користь відповідача ОСОБА_2 , у випадку задоволення його позовних вимог. Вказані суми є ціною продажу частин житлового будинку за умовами договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 року та 20.05.2020 року.

В зв`язку з вищевикладеним просив суд перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 , від 20.05.2020 року та за договором купівлі-продажу 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 , від 15.06.2020 року з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Зарахувати на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 202306,43 грн., сплачені ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду як грошову суму, що покупець повинен сплатити за договорами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 26 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зважаючи на положення ч. 3 ст. 362 ЦК України, жоден зі співвласників не мав переважного права перед іншими співвласниками на купівлю частки майна, а отже до даних правовідносин не застосовуються норми права ст. 362 ЦК України та пункт 5 розділу II Наказу Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 № 296/5. Вказані норми права застосовуються до осіб які на момент вчинення договору купівлі-продажу не були співвласниками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Савченко С.В. оскаржив його в установленому порядку до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси як незаконне та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції вирішувалося саме питання про переведення прав та обов`язків покупця із ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , а також те, що належність права спільної часткової власності на майно ОСОБА_2 та дійсність договорів купівлі-продажу не осаджується, - залучення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. (які залучені до участі в розгляді справи в якості третіх осіб) в якості співвідповідачів вважатиметься порушенням вимог процесуального закону суперечитиме завданням цивільного судочинства.

Вказує, що законодавцем не визначено обставину приналежності покупцеві частки у спільному майні статусу співвласника на момент укладення договору купівлі-продажу частки у спільному майні як підставу для звільнення продавця та нотаріуса від обов`язку повідомлення інших співвласників про продаж частки у спільному майні, що спростовує відповідний висновок суду першої інстанції.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до договору дарування частки у праві власності на житловий будинок від 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 було набуто право власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 (а.с. 11, Т.1).

Рішенням державного реєстратора прав від 12.12.2018 № 44568005 право приватної власності на 13/25 житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про що здійснено відповідний запис.

Право спільної часткової власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 не припинялось, реального виділу частки не здійснювалось.

12.03.2020 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, набув право спільної часткової власності у розмірі 6/50 часток на житловий будинок розташованого у АДРЕСА_1 , нарівні з іншими співвласниками, що разом складає 100% (а.с. 129, Т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 травня 2020 року ОСОБА_2 придбав у власність 6/50 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 (а.с. 15, Т. 1).

Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 20.05.2020 року.

За договором купівлі-продажу від 15.06.2020 року ОСОБА_2 придбав у власність 6/25 житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 (а.с. 17, Т.1).

Право власності на відповідну частку житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.06.2020 року.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаській апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, зокрема зазначив, що 6/25 та 6/50 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, розташованого у АДРЕСА_1 , відчужено на підставі договорів купівлі-продажу від 15.06.2020 та 20.05.2020 на користь відповідача ОСОБА_2 із порушенням порядку, встановленого законом, його існуючого переважного права співвласника на купівлю частини у спільному майні та обґрунтовує вимогу щодо переведення прав та обов`язків сторони покупця на позивача за договорами купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За положеннями частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 386 ЦК України).

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до положень статті 362 ЦК України підставою для пред`явлення співвласником позову про переведення прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу частки майна у праві спільної часткової власності є такі порушення: продаж співвласником частки у праві спільної часткової власності без письмового попередження інших співвласників про намір продати свою частку, ціну та інші умови її продажу; укладення договору купівлі-продажу без одержання повідомлення від співвласників про відмову від здійснення ними переважного права купівлі до спливу одного місяця щодо нерухомого майна і десяти днів щодо рухомого майна від дня отримання ними повідомлення про продаж; продаж проведено за істотно нижчою ціною і на більш легких умовах, ніж пропонувалося співвласникам.

Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`являти позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Метою встановлення переважного права учасника спільної часткової власності в цивільному законодавстві є створення конструкції, за допомогою якої співвласники мають можливість: трансформувати правовий режим спільної власності в односуб`єктну власність або збільшити належну частку; не допускати інших осіб до складу учасників спільної часткової власності.

На співвласника, який розпоряджається своєю часткою, покладено обов`язок письмово повідомити інших співвласників тільки в разі, якщо має намір продати частку іншим особам. Під «іншими особами» потрібно розуміти учасників цивільних відносин, які не є суб`єктами спільної часткової власності. Отже, у разі наміру продати частку учаснику спільної часткової власності інші співвласники не мають переважного права.

Переважне право купівлі діє лише у разі продажу частки особі, яка не належить до кола співвласників. У разі ж продажу частки будь-кому із співвласників решта співвласників не має переважного права на її купівлю.

Пред`являючи такий позов, позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Невиконання позивачем цієї умови є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду № 638/4200/16-ц від 14.11.2019 року та у постанові Верховного Суду № 371/1652/17-ц від 21.09.2020 року.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановивши, що відповідач, будучи із 12 березня 2020 року співвласником житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , придбав у період часу з 20 травня по 15 червня 2020 року спірні частки інших співвласників саме цього житлового будинку, обґрунтовано вважав, що у даних правовідносинах у позивача як ще одного співвласника житлового будинку не існувало переважного перед відповідачем права викупу спірних часток вказаного будинку до статті 362 ЦК України.

Суд першої інстанції перевіривши наведені аргументи та дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що доводи про порушення права позивача, передбаченого вказаною правовою нормою, у встановленому законом порядку не підтверджені.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні та які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України. У мотивувальній частині судового рішення наведено дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при вирішення спору.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Посилання в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченка Станіслава Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 22 березня 2022 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

Л.І. Василенко