Справа № 204/9634/21
Провадження № 2/204/816/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Старостенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи, -

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив 09 грудня 2021 року, в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити на роботі; зобов`язати Дніпровський фаховий коледж радіоелектроніки виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення його від роботи. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він працює в Дніпровському фаховому коледжі радіоелектроніки. У листопаді 2021 року позивач стикнувся з грубим порушенням його конституційного права на роботу з боку відповідача, яке полягало в тому, що у позивача постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмеження прав працівника щодо повноцінної роботи. Так, 08 листопада 2021 року позивачу відповідачем було вручено наказ про відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Наказ мотивований тим, що оскільки у позивача відсутнє відповідне щеплення та відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України, відповідач відстороняє позивача від роботи. Звертає увагу, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем, такого зобов`язання з боку позивача немає. Даний наказ позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Наказ про відсторонення мотивований положенням Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а саме ч. 2 ст. 12. Проте, ця частина передбачає обов`язкове щеплення саме обов`язковими щепленнями. При цьому, перелік обов`язкових щеплень встановлюється виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», але цим законом щеплення від Covid-19 не встановлено як обов`язкове, а тому і відсторонення працівника з підстав ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Звертає також увагу, що на теперішній час законом не встановлено окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від Covid-19. Крім того, ні статтею 46 КЗпП України, ні будь-яким іншим законом не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від Covid-19. У зв`язку з цим наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку. Не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби Covid-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

04 січня 2022 року від відповідача Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає з огляду на наступне. 01 листопада 2021 року всіх працівників Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки, в тому числі і ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти Covid-19. 05 листопада 2021 року видано накази про відсторонення від роботи відносно співробітників, які відмовились надавати документи, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних показань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595. 11 листопада 2021 року відбулася перевірка щодо дотримання норм карантину, наявності сертифікатів про щеплення та їх дійсність, яку проводив представник поліції. Крім того, відповідачем за вимогою Департаменту освіти та науки надавались звіти про кількість вакцинованих співробітників. Відповідач вважає наказ про відсторонення № 71-ОС від 05.11.2021 року законним. Слід відмітити, що у закладі фахової освіти знаходяться діти до 18 років, тому всі працівники підлягають також обов`язковому медичному огляду. Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти Covid-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, робимо висновок, що його можуть не робити лише ті працівники, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Керівники закладів змушені застосувати захід відсторонення від роботи, оскільки він прямо передбачений на рівні законодавства. В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи». Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи було оформлено наказом. В ньому були наведені підстава та строки відсторонення, а саме на час відсутності щеплення. Про наслідки відсторонення позивача також було попереджено. Тобто, відсторонення від роботи відповідає трудовому законодавству, а саме статті 46 КЗпП. Крім того, якби відповідач не відсторонив позивача від роботи, то мав би наслідки відповідно до ст. 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей». Позивач відмовився надавати документи, які підтверджують наявність профілактичного щеплення проти Covid-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних показань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595. У свою чергу відповідач діяв відповідно до чинного законодавства. Таким чином, відсторонення від роботи працівників закладів освіти через їх відмову або ухилення від проходження вакцинації від короновірусної хвороби Covid-19 на термін до усунення причин такого відсторонення та ненаданням відповідних медичних довідок щодо наявності відповідних протипоказань є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства про працю. У зв`язку з викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову.

12 січня 2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. В Акті «про відмову надання документу» від 05.11.2021 року вказано: від підпису на наказі від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи» з 08 листопада 2021 року на період дії карантину відмовився. З цим пунктом в акті він не згоден, тому що був ознайомлений з наказом 08.11.2021 року о 15:00 годині, підписав і отримав копію наказу. Кандидати у вакцини від коронавірусної хвороби Covid-19, згідно наказу МОЗ України від 27.10.2021 № 2362 зараз проходять клінічні випробування та знаходяться на фінальних стадіях випробувань, а тому застосування засобів примусу не повинно бути. Перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 КЗпП України, не є виключним, положення статті передбачають можливість розширення, проте лише актами законодавства України. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування. Також, забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Норми законодавства України містять вичерпний перелік обов`язкових захворювань, які на підставі цих норм включені до календарю профілактичних щеплень в Україні, а щеплення проти Covid-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи. У зв`язку з викладеним, просив суд позовні вимоги задовольнити.

26 січня 2022 року від відповідача до суду надійшло письмове заперечення, в якому зазначено наступне. 01 листопада 2021 року позивач був проінформований з наслідками відмови від вакцинації, та не надання документів про медичні протипоказання до щеплення. 05 листопада 2021 року позивач відмовився ознайомитись з наказом № 71-ОС, у зв`язку з чим було складено відповідний Акт від 05.11.2021 року. 08 листопада 2021 позивач звернувся до відділу кадрів, щоб йому надали копію вищевказаного наказу, отримав та підписав «отримано» 08 листопада 2021 року. Відповідач вважає, що, відсторонюючи позивача від роботи у зв`язку з відсутністю у нього щеплення проти Covid-19 або документів, які підтверджують протипоказання, відповідач діяв відповідно до закону, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 на керівників установ та організацій покладено обов`язок забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти Covid-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Доказів наявності у позивача абсолютних протипоказаннь до проведення таких профілактичних щеплень проти Covid-19 матеріали справи не містять. Твердження позивача про те, що щеплення проти Covid-19 не є обов`язковим, ґрунтується на помилковому тлумаченні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», у ч. 2 якої йдеться про те, що працівники окремих професій підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Слід зазначити, що статтею 46 КЗпП України прямо не передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти Covid-19, однак зазначено про таке відсторонення в інших випадках, передбачених законодавством. Оскільки позивач правомірно був відсторонений від роботи, у зазначений період трудових обов`язків не виконував, тому відсутні підстави для стягнення невиплаченої зарплати за період його відсторонення від роботи. Щодо посилання позивача на порушення його конституційного права на працю слід зазначити, що відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, за позивачем зберігається його робоче місце, а таке обмеження є тимчасовим.

У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Зазначив також, що з 28 лютого 2022 року його допущено до роботи на час воєнного стану. Під час розгляду справи пояснював також, що у квітні 2021 року він перехворів Covid-19. У жовтні 2021 року він зробив аналіз, за результатами якого було виявлено багато антитіл проти вказаної хвороби. 01 листопада 2021 року відповідачем було винесено повідомлення про необхідність обов`язкової вакцинації проти Covid-19. З 01 по 05 листопада 2021 року у нього не було можливості отримати у лікаря довідку про наявність у нього протипоказань до вакцинації, його лікар з 01 по 15 листопада 2021 року перебувала на навчанні. 05 листопада 2021 року він відпрацював повний день, а 08 листопада 2021 року о 15.00 год. отримав копію наказу про відсторонення його від роботи. Він усно повідомляв директора про те, що його лікар перебуває на навчанні. 15 листопада 2021 року він звернувся до сімейного лікаря та через тиждень лікар усно повідомила йому, що видати довідку про наявність протипоказань вона не може.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Раніше під час розгляду справи позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до відомостей з копії трудової книжки НОМЕР_1 судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 вересня 2014 році працює на різних посадах у відповідача (а.с. 5-8).

28 серпня 2020 року між сторонами укладено контракт № 49-2020 з викладачем (педагогічним працівником) (а.с. 9).

Директором Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки було видано повідомлення завідувачу відділенням - позивачу ОСОБА_2 від 01.11.2021 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», за змістом якого позивачу повідомлено, що з 08.11.2021 на період карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України, щеплення від COVID-19 є обов`язковим для працівників закладів освіти - Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки; на підставі п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження переліку професій, виробництв, організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 просимо до 05.11.2021 надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 16.09.2011 №595; у разі якщо до цієї дати не надасте один із зазначених документів, 08.11.2021 Вас відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України, п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та частини 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2021 №1645- III (а.с. 47).

Це повідомлення отримане позивачем ОСОБА_2 під підпис (зворотний бік а.с. 47) 01.11.2021 року.

Наказом директора Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки від 05.11.2021 року № 71-ОС «Про відсторонення від роботи» позивача ОСОБА_2 », завідувача відділення, відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-III, наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236. Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 01.11.2021 року № 11 (а.с. 48).

08.11.2021 року позивача було ознайомлено з наказом про його відсторонення від 05.11.2021 року № 71-ОС, що визнавалось сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Згідно Акту про відмову надання документу від 05.11.2021 року, складеного директором Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки Тіхоновим В.С., юрисконсультом Сурженко К., старшим інспектором з кадрів Снаговською Л., інспектором з кадрів Танцюра М. , головою первинної профспілкової організації Дишук Л., завідувач відділення ОСОБА_1 станом на 17 год. 00 хв. 05 листопада 2021 року відмовився надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання, на основі чого було видано наказ про відсторонення від роботи з 08.11.2021 ОСОБА_1 (а.с. 49).

Оцінивши усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

При видачі оспорюваного наказу від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » відповідач в особі директора коледжу, як вказано у самому наказі, керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645- III, наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 та пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (надалі - Наказ № 2153), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928, до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності (п. 3 Переліку), в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Згідно з пунктом 4 Наказу № 2153, цей наказ набирає чинності через один місяць з дня його офіційного опублікування.

Публікація наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 в офіційному виданні «Офіційний вісник України» відбулася 08 жовтня 2021 року.

Отже, наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 набрав чинності 08 листопада 2021 року.

Оспорюваним наказом - наказом директора відповідача від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », позивача - завідувача відділенням було відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

Однак, лише з 08.11.2021 року - дати набрання чинності наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» встановлено, що дана категорія працівників, до якої відноситься позивач, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Отже, судом встановлено, що оспорюваний наказ від 05.11.2021 року про відсторонення від роботи позивача був виданий відповідачем 05.11.2021 року, тобто за відсутності на той час правової підстави для його видачі, оскільки Наказ № 2153 не набрав чинності.

З огляду на викладене, наказ директора відповідача від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » необхідно визнати незаконним та скасувати.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту, відповідає способам захисту цивільних прав, встановлених ст. 16 ЦК України. Відновлення становища, яке існувало до порушення є достатнім ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Слід зауважити, що статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством, а саме: у випадках, перелічених у статті 46 Кодексу законів про працю України або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необгрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Положення п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи, він безумовно є безпідставним, свавільним та підлягає скасуванню судом.

Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. При цьому, Міністерством охорони здоров`я України наразі не затверджено переліку інфекцій, ухилення від щеплення проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 05 листопада 2021 року) «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення:

1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим Наказом № 2153, (станом на 05.11.2021 року) обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Аналіз змісту наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 дає підстави для висновку, що в ньому відсутні положення про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Вказаний наказ лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції Міністерства охорони здоров`я України входять повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує Міністерство охорони здоров`я України самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції.

Відповідно до п. 4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування стороною відповідача необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, станом на 05.11.2021 року є незаконним. Сама й по собі вимога відповідача надання позивачем доказів проведення відносно нього якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є неправомірною.

Вказаний висновок суду ґрунтується та тому, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення від виконання своїх посадових обов`язків позивача у наказі № 71-ОС від 05.11.2021 року зазначено повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, складене директором Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки, який у своїх діях при відстороненні позивача керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року №2153, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236.

При цьому у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III чітко визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Тобто відмова цих працівників від обов`язкових профілактичних щеплень має відбутись саме у такому порядку, який встановлений законом.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у ч. 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-III, де зазначено, якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Іншого порядку відмови від обов`язкових профілактичних щеплень ані цей, ані будь-який інший закон не містять. Не містить цей закон і іншої підстави для встановлення юридичного факту відмови особи від обов`язкових профілактичних щеплень, аніж відібране лікарем письмове підтвердження особи від вакцинації або акт, складений лікарем у присутності свідків, про відмову скласти особою таке письмове підтвердження.

Враховуючи це, посилання відповідача у наказі № 71-ОС від 05.11.2021 року як на підставу для відсторонення позивача від роботи на повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від COVID-19 від 01.11.2021 року, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року N 1645-III.

Оскаржуваний наказ № 71-ОС від 05.11.2021 року про відсторонення позивача від виконання роботи не містить відомостей про медичний огляд позивача та відібране у нього лікарем відповідне письмове підтвердження. Наведені докази відсутні також і у матеріалах справи.

Відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення позивача від роботи на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021 року № 11 та акту про відмову надання документу від 05.11.2021 року, які самі по собі не створюють жодних юридичних наслідків та не засвідчують, у встановленому Законом порядку (процедурі), юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Крім того, повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 01.11.2021 року № 11 по суті містить вимогу керівника підприємства надати до 05.11.2021 року документ, який підтвердить наявність у працівників коледжу профілактичного щеплення від COVID-19, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Викладені в повідомленні наслідки ненадання особою цих відомостей, свідчать саме про вимогу та перекладання на працівника обов`язку про надання працедавцеві таких відомостей.

Європейська хартія прав пацієнтів у статті 6 гарантує кожному право на конфіденційність особистої інформації, включаючи інформацію про свій стан здоров`я і можливі діагностичні чи терапевтичні процедури, а також на захист своєї приватності під час проведення діагностичних оглядів.

Конституція України (статті 32 і 34) та статті 285 і 286 Цивільного кодексу України гарантують ці ж права на національному рівні.

Основи законодавства України про охорону здоров`я (Закон України від 19.11.1992 р. (статті 391, 40, 78 («г») стверджують, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

За визначенням у статті 11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Враховуючи приведені нормативно-правові акти, визначення терміну «профілактичні щеплення», приведеного у статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», суд вважає, що під дію статті 11 Закону України «Про інформацію» підпадають будь-які медичні відомості/втручання/маніпуляції/діагнози тощо.

Конституція України у статті 19 визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

За таких обставин, вимога відповідача до позивача надати відомості, що стосуються наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, є порушенням вимог статті 19 Конституції України, та порушує права позивача на конфіденційність та повагу до його приватного життя.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Оскаржуваний наказ відповідача від 05.11.2021 № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » порушує права позивача гарантовані Конституцією України, оскільки відповідач вручивши позивачу повідомлення про необхідність подання перелічених в ньому документів та, відсторонивши його від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19, фактично покладає на нього обов`язок вчинити дії, які не визнані державою як примусові.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом (постановою КМ України від 09.12.2020 року № 1236) суперечить статтям 1, 3,6, 8, 19, 64 Конституції України.

Згідно ст. 76 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Положеннями ч. 2, 3, 6 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Беззаперечним є те, що Постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 спрямована на запровадження заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, однак, відсторонення працівників від роботи, як з підстав не здійснення вакцинування, так і з будь-яких-інших підстав, має відбуватися у відповідності до норм трудового законодавства. При цьому, трудовим законодавством не передбачено такої підстави для відсторонення від роботи, як відмова працівника від вакцинування. Посилання сторони відповідача на те, що в ст. 46 КЗпП України, окрім перелічених підстав для відсторонення працівника від роботи зазначено «в інших випадках, передбачених законодавством», і що саме в інший випадок підпадає відмова від вакцинування, на думку суду є безпідставною з підстав, зазначених вище.

Оскільки правову норму про можливість відсторонення працівників від роботи прийнято у формі постанови Кабінету Міністрів України (п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 (в редакції, чинній на 05 листопада 2021 року)), а перелік професій, виробництв та організацій, працівники які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений Наказом Міністерства охорони здоров`я, тобто в спосіб що суперечить положенням п. 1 ст. 92 Конституції України (в частині можливості встановлення прав або обов`язків громадян виключно Законами України), суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства охорони здоров`я, і тому вважає за необхідне вирішити спір на підставі норм прямої дії - а саме статей 43, 55, 64, 92 Конституції України з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які безпосередньо передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини та факти порушення порядку відсторонення від виконання посадових обов`язків встановленого Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та на підставі Постанови КМУ, яка не набрала чинності на час відсторонення позивача від роботи, приймаючи до уваги факти порушення гарантованих Конституцією України прав позивача на працю та приватне життя, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування наказу № 71-ОС від 05.11.2021 року про його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19.

При цьому, суд не приймає до уваги та відхиляє позицію відповідача висловлену у судовому засіданні та викладену у відзиві на позовну заяву, оскільки вона суперечить обставинам, встановленим судом у судовому засіданні.

Щодо позовної вимоги позивача про поновлення його на роботі суд зазначає наступне.

Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання незаконним та скасування наказу про його відсторонення від роботи відповідає встановленим законом способам захисту цивільних прав (ст. 16 ЦК України). Відновлення становища, яке існувало до порушення є достатнім ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Слід зазначити, що скасування судом наказу № 71-ОС від 05.11.2021 року про його відсторонення від роботи фактично призводить до відновлення становища, яке існувала до порушення його прав.

Тобто, враховуючи відсутність наказу про відсторонення позивача від роботи внаслідок його скасування судом, позивач вважається таким, що не відсторонений від роботи та має всі передбачені законом підстави для продовження виконання своїх посадових обов`язків.

Підсумовуючи наведене суд приходить до висновку, що підстав для поновлення позивача на роботі не має, оскільки поновленим може бути лише той працівник, який був незаконно звільнений з посади (а не відсторонений), оскільки при відсторонені працівника від роботи він не вважається звільненим та продовжує перебувати у трудових правовідносинах зі своїм роботодавцем.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, слід зазначити наступне.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Як визначено в ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що в період з 08.11.2021 року - дня відсторонення від роботи позивача, останньому було зупинено виплату заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Положення ст. 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 05.11.2021 року №71-ОС про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме з моменту відсторонення позивача від роботи по день фактичного допущення до роботи.

Судом також встановлено, що наказом в.о. директора Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки № 12-ОС від 28 лютого 2022 року «Про допуск до роботи» ОСОБА_1 , завідувача відділення, допущено до роботи 28 лютого 2022 року до завершення воєнного стану в Україні, на виконання наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні від 25.02.2022 р. № 380, що набрав чинності з дня його офіційного опублікування 28 лютого 2022 року (а.с. 100).

Враховуючи викладене позивач має право на стягнення з відповідача на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року, тобто з моменту відсторонення від роботи, по 27 лютого 20022 року включно, тобто до дня допущення ОСОБА_1 до роботи.

Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Середньоденна заробітна плата позивача становить: вересень 2021 року - 15 000,98 грн., жовтень 2021 року - 14 264,55 грн. (що підтверджується довідкою про доходи № 04, виданою Дніпровським фаховим коледжем радіоелектроніки 08 лютого 2022 року (а.с. 99)), що разом складає (15 000,98 грн. + 14 264,55 грн. = 29 265,53 грн.) поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (22 + 20 = 42 дні) = 696,80 грн.

Середній заробіток розраховується за період з 08 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року.

Кількість робочих днів за період з 08 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року складає 77 днів, саме: листопад 2021 року - 17 днів, грудень 2021 року - 22 дні, січень 2022 року - 19 днів, лютий 2022 року - 19 днів.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період з 08 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року включно складає 53 653,60 грн. (696,80 грн. х 77 днів = 53 653,60 грн.).

Отже, суд приходить до переконливого висновку, що з Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки на користь ОСОБА_1 слід стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 листопада 2021 року по 27 лютого 2022 року у розмірі 53 653,60 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд на підставі ст. 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача на користь держави у розмірі 908,00 грн.

На підставі ст.ст. 3, 32, 34, 43, 64, 92 Конституції України, ст.ст. 46, 94, 235 КЗпП України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», та керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 133, 141, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 352 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки від 05 листопада 2021 року № 71-ОС «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Стягнути з Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки (місцезнаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Шмідта, 18, ЄДРПОУ - 21910232) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53 653,60 грн. (п`ятдесят три тисячі шістсот п`ятдесят три гривні, 60 копійок), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Дніпровського фахового коледжу радіоелектроніки (місцезнаходження: 49006, м. Дніпро, вул. Шмідта, 18, ЄДРПОУ - 21910232) судовий збір в дохід держави у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень, 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.Л. Черкез