ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2953/22 Справа № 199/4994/20 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з, уточненим 21 грудня 2020 року, позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, мотивуючи його тим, що вона є фактичними користувачем домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 , з 1988 року. Приблизно з 1968 року за вищевказаною адресою мешкала її тітка ОСОБА_4 , яка забрала її до себе для виховування в неповнолітньому віці, власних дітей тітка не мала.

Вказувала, що вона зареєстрована за вищевказаною адресою по досягненні 16 років у 1995 році та весь час вважала свою тітку власницею будинку, яка казала, що залишить цей будинок їй. ІНФОРМАЦІЯ_1 тітка ОСОБА_4 померла, займатися юридично переоформленням документів вона не мала можливості за сімейними обставинами та після смерті тітки продовжила мешкати у спірному домоволодінні, здійснюючи догляд за домоволодінням, враховуючи і земельну ділянку. За весь час мешкання до неї ніхто претензій щодо мешкання у домоволодінні не пред`являв, своїх прав не заявляв.

Зазначала, що у 2008 року вона вирішила переоформити право власності на домоволодіння на себе та звернулася за юридичною допомогою, у результаті чого з`ясувала, що власниками домоволодіння в рівних частках (по 1/2) були не її тітка ОСОБА_4 , а відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що її тітка була фактичним власником домоволодіння з 1968 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після її смерті з 2002 року і по теперішній час вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє та піклується про цей будинок, виконує в ньому поліпшення, веде господарство, сплачує комунальні послуги та податок на землю, однак оформити юридично свої права на нерухоме майно, в тому числі і приватизувати земельну ділянку, а також здійснювати інші права власника вона не має можливості, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: А1 - житловий будинок, а2 - прибудова, загальною площею 33,0 кв.м, житловою 12,0 кв.м, В1- житловий будинок, В2 - житлова прибудова, загальною площею 53,4 кв.м, житловою 31,6 кв.м, в3 - ганок, Г1 - погріб, Д1 - вбиральня, №3-5 - споруди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на те, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції грубим чином порушив вимоги ч.1 ст.54 ЦПК України, ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України не залучивши до участі у справі територіальну громаду міста в особі Дніпровської міської ради. Наголошували на тому, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 . Позивачу ще у 2008 році стало відомо про те, що власниками спірного домоволодіння є відповідачі, а не її тітка, а тому у неї відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Позивач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що в її позові відсутні вимоги про визнання права власності на саме земельну ділянку, а тому залучення до участі у справі апелянта є необов`язковим. Наголошувала на тому, що з дитинства проживала у спірному домоволодінні та завжди вважала власницею будинку свою тітку.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння, розташоване в АДРЕСА_1 , належить по 1/2 частці ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровська від 25 квітня 1966 року та рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська від 22 червня 1966 року за №647/5.

З листа виконуючого обов`язки начальника відділу у м.Дніпро Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 03 червня 2020 року № 29-4-0.38-488/107-20 вбачається, що станом на 01 січня 2013 року право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована в АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі земель не зареєстровано.

Як вбачається з повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №3 від 12 березня 2020 року, 19 березня 1968 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська УРСР було розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , укладений 13 грудня 1960 року, зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м.Дніпропетровська. Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишилось « ОСОБА_6 ».

Згідно повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження №4 від 12 березня 2020 року, від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідач по справі.

Відповідно до повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №4 від 16 жовтня 2020 року, 28 березня 1968 року виконавчим комітетом Балівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області внесено відомості про укладання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_7 . Після укладання шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінено на « ОСОБА_8 ».

Згідно повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №1 від 16 жовтня 2020 року, 08 червня 1974 року Кустолово-Суходільською сільською радою Машівського району Полтавської області внесено відомості про укладання шлюбу ОСОБА_5 зі ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після укладання шлюбу прізвище ОСОБА_9 змінено на « ОСОБА_6 » - відповідач по справі.

Згідно повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №4 від 24 грудня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_10 померла, про що виконавчим комітетом Балівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області внесено відомості до реєстру на підставі лікарського свідоцтва про смерть №220 від 26 грудня 1968 року.

Згідно повного державного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть №2 від 12 березня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер, про що Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції внесено відомості до реєстру на підставі лікарського свідоцтва про смерть №86 від 08 червня 2006 року.

Згідно копії будинкової книги на домоволодіння з 1968 року у будинку зареєстрована ОСОБА_4 , позивач зареєстрована з 1995 року та неповнолітні діти позивача з моменту народження.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 відділу реєстрації актів громадянського стану АНД районного управління юстиції м.Дніпропетровська від 22 листопада 2002 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру №59792255 від 12 березня 2020 року та №62919698 від 16 грудня 2020 року спадкові справи після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_10 не заводились.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних послуг з утримання будинку АДРЕСА_1 та сплачує земельний податок на землю.

Також на замовлення позивача 20 березня 2020 року суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_11 було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , з актом поточних змін. Вказане домоволодіння складається з: А1 - житловий будинок, а2 - прибудова, загальною площею 33,0 кв.м, житловою 12,0 кв.м, В1 - житловий будинок, В2 - житлова прибудова, загальною площею 53,4 кв.м, житловою 31,6 кв.м, в3 - ганок, Г1 - погріб, Д1 - вбиральня, №3-5 - споруди.

Таким чином, судом встановлено, що позивач з 1988 року мешкає в будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , а 1995 року (близько 25 років) зареєстрована у ньому. 1/2 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 є її син ОСОБА_2 , відповідач, який на час смерті матері був неповнолітньою особою і відповідно до ст.529 ЦК УРСР від 18 липня 1963 №1540-VІ, що діяв на той час, мав можливість прийняти спадщину та заявити своє право на 1/2 частину вищевказаного будинку протягом 53 років. Інша 1/2 частина домоволодіння юридично належить ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_3 , відповідач, яка на час смерті чоловіка була зареєстрована разом з ним за однією адресою, що підтверджено відповіддю департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР № 6/5-1338 від 04 грудня 2020 року та прийняла спадщину у відповідності до ст.1268 ЦК і також мала можливість заявити свої права на 1/2 частину вказаного домоволодіння протягом 15 років.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам лише факт користування домоволодінням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі статті 344 ЦК України.

Позивач вказує, що у 2008 році їй стало відомо про те, що власниками домоволодіння у рівних частках є відповідачі. Таким чином позивачем не доведено добросовісності заволодіння майном.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Згідно ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Матеріалами справи встановлено, що спадкові права на спірне домоволодіння відповідачами не були реалізовані, про що вказувала і позивач, що свідчить про наявність підстав для залучення до участі у справі територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в порядку розподілу судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 9 103,80 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9 103 грн.80 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.