ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/428/22 Справа № 207/3417/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Подобєд О. К. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 21 червня 2013 року відповідачем ОСОБА_1 було підписано Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (далі - «Генеральна угода»), відповідно до якої ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами і правилами, а також Тарифами складають укладений між сторонами кредитний договір, про що свідчить його підпис у заяві.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустив значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 10 червня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 26 762,24 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 20 001,56 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 3 153,36 грн., залишку за несплаченим штрафом, передбаченим пунктом 2.2 Генеральної угоди в розмірі 3 607,32 грн. вказані суми банк просив суд першої інстанції стягнути на свою користь.

Заочним рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 жовтня 2014 року позов АТ КБ "ПриватБанк" задоволено.

Ухвалою Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 жовтня 2019 року вищевказане заочне рішення скасовано.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що матеріали справи не містять підтверджень ознайомлення відповідача та погодження із витягом з Умов та правил надання банківських послуг, яким безпосередньо і визначені умови кредитування. Вказує, що преамбулою Генеральної угоди від 21 червня 2013 року встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами №SAMDN3400 (договір 1) від 18 травня 2007 року, №SAMDN50ОТ001132129 (договір 2) від 28 серпня 2008 року, №SAMDN9872 (договір 3) від 26 червня 2008 року. Так відповідно до пункту 1.1.2 заборгованість по договору 1 складає 17 116,15 грн., договору 2 - 5 282,09 грн., договору 3 - 173,92 грн. При цьому звертає увагу, що відповідні копії договорів в матеріалах справи відсутні, позивачем надано лише анкету-заяву відповідача від 17 травня 2007 року, яка не має жодного відношення до спірних правовідносин, крім того, звертаючись до суду із дійсним позовом, позивачем було надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 21 червня 2013 року. Вказує, що доказів того, що 18 травня 2007 року, 28 серпня 2008 року та 26 червня 2008 року відповідач фактично отримав кредитні кошти банком надано не було, будь-які первинні банківські документи в матеріалах справи відсутні, виписку з особового рахунку клієнта не надано.

Позивачем АТ КБ "ПриватБанк" надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просили вищевказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що наявність заборгованості відповідача перед банком та її розмір підтверджується копією анкети-заяви, копією Генеральної угоди від 21 червня 2013 року, розрахунком заборгованості, довідкою про видані кредитні картки.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 26 762,24 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 травня 2007 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву (№SAMDN3400), відповідно до умов якої вбачається, що останній просив банк видати йому платіжну картку із встановленим на ній розміром кредитного ліміту на суму 8 000 грн.

Відповідно до заяви, позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з "Пам`яткою клієнта", «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.5).

01 червня 2007 року відповідачу, на підставі вказаної анкети-заяви від 17 травня 2007 року, було відкрито картковий рахунок та видано платіжну картку з номером НОМЕР_1 .

28 серпня 2008 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву б/н, відповідно до умов якої останній виявив бажання отримати кредитний ліміт у розмірі 4 000 грн. (а.с.6).

За результатом заяви ОСОБА_1 , останньому згідно відомостей заяви було надано кредитну картку із номером НОМЕР_2 з встановленим на ній кредитним лімітом в розмірі 2 800 грн. зі сплатою відсотків за кредитом в розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості.

21 червня 2013 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було підписано генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднанні до Умов та Правил надання продукту кредитних карток (а.с.7).

Відповідно до умов вказаної угоди, сторони обумовили щодо про реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами №SAMDN3400 (договір 1) від 18 травня 2007 року, №SAMDN50ОТ001132129 (договір 2) від 28 серпня 2008 року, №SAMDN9872 (договір 3) від 26 червня 2008 року. Так, заборгованість по договору 1 складає 17 116,15 грн., договору 2 - 5 282,09 грн., договору 3 - 173,92 грн. (пункт 1.1, 1.2, 1.3 угоди).

За умовами Генеральної угоди (п.2.1.) ОСОБА_1 отримав строковий кредит в розмірі 21 227,16 грн. на строк 36 місяців з 21 червня 2013 року по 30 червня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в розмірі 21 227,16 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% в місяць на суму залишку по кредиту. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 770,12 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсотків, а також інших витрат відповідно з Умовами та Правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 червня 2016 року.

Пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що сторони погодили, строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починається з 32-го дня порушення та рахується як прострочена. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 3 642,32 грн.

Згідно з п.2.5. Генеральної угоди позичальник зобов`язується повернути суми кредиту, процентів, винагороди відповідно до Генеральної угоди і Умовам та Правилам.

Станом на 10 червня 2014 року утворилась заборгованість, що за розрахунком банку становить 26 762,24 грн, з яких: 20 001,56 грн - заборгованість за кредитом, 3 153,36 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 607,32 грн - штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди.

Підписуючи вказану генеральну угоду, позичальник підтвердив, що Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ "ПриватБанк" Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ОСОБА_1 та банком кредитний договір.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності вимог банку, що підтверджуються такими письмовими доказами, як копією анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, копією Генеральної угоди від 21 червня 2013 року, розрахунком заборгованості, довідкою про видані кредитні картки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

З поданих сторонами доказів судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитними договорами №SAMDN3400 від 18 травня 2007 року, №SAMDN50ОТ001132129 від 28 серпня 2008 року, №SAMDN9872 від 26 червня 2008 року, уклали 21 червня 2013 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 21 227,16 грн та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 30 червня 2016 року.

У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3 642, 32 грн.

Оскільки ОСОБА_1 покладені на нього, згідно укладеної з банком Генеральної угоди від 21 червня 2013 року, зобов`язання не виконав і має непогашену заборгованість за кредитом у розмірі 20 001,56 грн., а також заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 153,36 грн. та 3 607,32 грн. заборгованості за штрафами відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача вказаних сум у загальному розмірі 26 762,24 грн.

Посилання апелянта на те, що банком не надано доказів фактичного отримання позичальником коштів за кредитними договорами №SAMDN3400 від 18 травня 2007 року, №SAMDN50ОТ001132129 від 28 серпня 2008 року, №SAMDN9872 від 26 червня 2008 року, зокрема первинних банківських документів, є безпідставними та на увагу не заслуговують, оскільки звертаючись до суду із дійсним позовом, банк просив стягнути на свою користь заборгованість по кредиту саме на підставі порушення умов Генеральної угоди, укладеної між сторонами 12 червня 2013 року, а не на підставі кредитних договорів, укладених з позичальником на підставі поданих останнім анкет-заяв, а тому відсутність копії анкети-заяви не може бути перешкодою для захисту кредитором своїх прав та відмови у позові із цієї підстави. Крім того, колегія суддів наголошує, що зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено виключно реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості, розмір якої за всіма договорами позичальник визнав та в подальшому погодився із сумою реструктуризованого боргу та взяв на себе зобов`язання здійснити його погашення.

Колегія суддів наголошує, що Генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, обов`язок виконання якого передбачений статтями 526,1049 ЦК України.

Метою Генеральної угоди є створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за вже укладеними за кредитними договорами №SAMDN3400 від 18 травня 2007 року, №SAMDN50ОТ001132129 від 28 серпня 2008 року, №SAMDN9872 від 26 червня 2008 року, отже генеральна угода є хоча і похідним, проте самостійним зобов`язанням між сторонами, направленим на реструктуризацію фіксованої суми заборгованості за вищевказаними кредитними договорами, виконання яких передбачено статтями 526,1049 ЦК України.

Відповідний висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №199/4115/16-ц, провадження №61-31394св18.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не спростовано факту отримання ним платіжних карток, кредиту, правильності розрахунку заборгованості, складеного банком, не надано доказів погашення заборгованості, встановленої на підставі Генеральної угоди від 12 червня 2013 року колегія суддів доходить висновку про правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову банку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2019 року по справі №156/205/17, провадження № 1-33941св18 та від 05 вересня 2018 року по справі №588/772/16-ц, провадження №61-18642св18.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність доказів його приєднання до будь-яких Умов та правил надання банківських послуг не спростовують висновків суду першої інстанції, не впливають на результат розгляду справи, зважаючи на те, що відсотки за користування кредитом та штрафи передбачені у безпосередньо підписаній відповідачем Генеральній угоді.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.