Провадження № 22-ц/801/622/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин С. В.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 рокуСправа № 127/26776/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Денишенко Т.О., Медвецького С.К.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор - Фінанс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор - Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ТОВ «Вендор - Фінанс» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, мотивуючи тим, що 15.03.2020 року між сторонами укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00161 на суму 5000 гривень, відповідно до умов якого позичальник зобов`язувався повернути наданий йому кредит у розмірі 9 461,95 гривень, здійснювати погашення кредиту та процентів єдиним платежем в розмірі 337,93 гривень, відповідно до графіку внесків за кредитним договором, в т.ч. сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 5,063% за кожні 7 днів та повернути кредитні кошти до 27.09.2020 року. Позичальник свої зобов`язання не виконує, у зв`язку з цим утворилась заборгованість, яка станом на 01.09.2021 складає 22 809,42 грн, з яких: 4 907,01 грн - заборгованість по тілу кредиту, 17 902,41 грн - заборгованість по процентам за період з 15.09.2019 року по 01.09.2021 року, які позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс», , заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №ВН03-00161 від 15.03.2020 року в розмірі 8468,95 грн, з яких: 4 907,01 грн - заборгованість за тілом кредиту, та 3 561,94 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс», судовий збір у розмірі 842,85 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Вендор - Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 15.03.2020 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00161, згідно умов якого ОСОБА_1 було надано кредитні кошти в сумі 5000,00 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 5,063 % від суми наданого кредиту за кожен/кожні 7 днів користування, строком на 28 періодів по 7 днів, а саме з 15.03.2020 року по 27.09.2020 року. Днем кінцевого повернення кредиту є 27.09.2020 року (а.с.5-6).

Відповідно до п.1.7 договору кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними, повертаються позичальником у касу або на рахунок кредитора (в т.ч. через термінальну мережу) відповідно до «Графіку внесків за Договором», що є Додатком 1 до цього Договору, єдиним платежем, який включає в себе розмір отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів.

Проценти за користування кредитними коштами нараховуються кредитором на фактичний залишок заборгованості кредитних коштів, відповідно до ставки, про яку вказано в п. 1.6 цього Договору( п.2.6 договору).

Відповідно до п. 2.7 договору у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжувати нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п.1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту. У разі якщо прострочення кінцевого строку повернення кредиту триває більше 30 календарних днів, кредитор залишає за собою право у будь-який час, без необхідності додаткового повідомлення позичальника, припинити нарахування процентів за простроченим кредитом.

Факт отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 5000,00 грн підтверджується видатковим касовим ордером від 15.03.2020 року (а.с.10).

Відповідач неналежно виконує умови кредитного договору та порушив умови договору щодо своєчасності погашення кредиту та процентів відповідно до графіку платежів.

Згідно розрахунку заборгованості станом 01.09.2021 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитом у розмірі 22 809,42 грн, з яких: 4 907,01 грн - заборгованість по тілу кредиту, 17 902,41 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с. 15).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з того, що з березня 2020 року відповідач, як отримував кредитні кошти, так і здійснював дії по їх погашенню. З огляду на те, що відповідачем порушенні умови договору, фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в повному обсязі в добровільному порядку ТОВ «Вендор-Фінанс» не повернуті, а кредитор має право вимагати його виконання, що свідчить про порушення його прав, то суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення з відповідача суми фактично отриманих відповідачем кредитних коштів в розмірі 4 907,01 грн. (тіло кредиту). Також сторони обумовили сплату процентів в розмірі 5,063% за кожні 7 днів, що слідує з договору про надання фінансового кредиту № №ВН03-00161 від 15 березня 2020 року та графіку внесків за кредитним договором, який підписаний сторонами та дійсно містить умови нарахування відсотків за користування кредитними коштами в погодженому розмірі в межах строку кредитування. При цьому умови договору не містять погоджених положень щодо нарахування та сплати процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування. Тому вимоги позивача про стягнення процентів нарахованих після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 15.03.2020 року сторони уклали договір про надання фінансового кредиту №ВН03-00161. Днем кінцевого повернення кредиту є 27.09.2020 року.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, проведений за період з березня 2020 року по серпень 2021 року, тоді як сторони погодили строк кредитування з 15.03.2020 року по 27.09.2020 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами згідно п.2.7 договору про надання споживчого кредиту встановлена інша домовленість сторін, а саме у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строку користування кредитом, кредитор має право продовжувати нарахування процентів за користування коштами у розмірі встановленому п.1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту суперечить чинному законодавству, оскільки у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вендор - Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Т.О. Денишенко

С.К. Медвецький