Справа № 509/133/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року. Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь, скаргу заявниці (боржниці) ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи стягувача ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Овідіопольський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання неправомірною бездіяльність та зобов?язання начальника Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ :

11 січня 2022 року заявниця (боржниця) ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною скаргою, в якій просила суд, визнати неправомірною бездіяльність начальника Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Костенка Р. щодо зняття (скасування) арешту її майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою ДВС в Овідіопольському районі Одеської області серії АА № 103855 від 18.01.2006 р. та зобов?язати начальника Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Костенка Р. зняти (скасувати) арешт з її майна та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою ДВС в Овідіопольському районі Одеської області серії АА № 103855 від 18.01.2006 р., мотивуючи свою скаргу тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 27.01.2006 р. реєстратором Третьої одеської державної нотаріальної контори на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 103855 від 18.01.2006 р. ДВС в Овідіопольському районі Одеської області накладено арешт на її невизначене майно, квартиру, за адресою : АДРЕСА_1 , яка була винесена державним виконавцем у зв?язку з примусовим виконанням рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.07.2005 р. у цивільній справі № 2-1484/2005 р., яким були задоволені позові вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з неї на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 8100 грн. та судові витрати 81 грн, а всього 8181 грн.

Як вказує заявниця (боржниця) згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, розміщеної у загальному доступі в мережі Інтернет, на сьогодні у Овідіопольському ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) виконавчих проваджень у яких вона є боржницею не існує, що підтверджується листом Овідіопольського ВДВС від 15.01.2020 р. на її адресу, у якому йдеться про знищення виконавчого провадження, у рамках якого накладено вищевказаний арешт на її майно.

В судове засідання заявниця (боржниця) не з?явилась, надіславши до суду письмові клопотання, в яких повністю підтримала доводи своєї скарги, яку просила суд задовольнити та пославшись на віддаленість свого місця проживання, просила суд розглянути скаргу за її відсутності (а.с. 46,50,60).

Заінтересована особа (стягувач) ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з?явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, за останніми адресами свого місця проживання, в тому числі, зареєстрованого у встановленому законом порядку місця реєстрації, що підтверджується штампом у паспорті про реєстрацію місця проживання та поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, які повернулися до суду з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 6,48,49,58,59,64,65).

Суб`єкт оскарження начальник Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Костенко Р. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмовий відзив на скаргу, в якому просив суд, відмовити у задоволенні необґрунтованої скарги, вважаючи його дії законними, згідно ст.ст. 37, (47), 39 (49), 40 (50) Закону України «Про виконавче провадження», а також надіславши до суду письмове клопотання про слухання справи за його відсутності (а.с. 55-57).

В силу ч.ч. 1,2 ст. 450 ЦПК України - скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги та цивільної справи № 2-1484/2005, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 447-453 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У разі встановлення обґрунтованості скарги - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

За змістом ст. 129,129-1 Конституції України, та у відповідності до ст. 18 ЦПК України, судове рішення, що набрало законної сили, обов?язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов?язковість рішення суду, як одна з засад судочинства встановлена нормами Конституції України, які є нормами прямої дії. Недотримання цього принципу порушує правовий порядок, встановлений державою.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Частина 1 статті 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (чинної на дату виконання рішення суду) - державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч. 1 ст. 20 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.07.2005 р. у цивільній справі № 2-1484/2005 р. були задоволені позові вимоги ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 8100 грн. та судові витрати 81 грн, а всього 8181 грн. (а.с. 12).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 27.01.2006 р. реєстратором Третьої одеської державної нотаріальної контори на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 103855 від 18.01.2006 р. ДВС в Овідіопольському районі Одеської області накладено арешт на її невизначене майно, квартиру, за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 22-28).

Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, розміщеної у загальному доступі в мережі Інтернет, на сьогодні у Овідіопольському ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) виконавчих проваджень у яких вона є боржницею не існує, що підтверджується листом Овідіопольського ВДВС від 15.01.2020 р. на адресу скаржниці, у якому йдеться про знищення виконавчого провадження, у рамках якого накладено вищевказаний арешт на її майно (а.с. 30).

Скаржниця вважає, що існування вищевказаної постанови державного виконавця про арешт її майна та оголошення заборони на його відчуження у закінченому виконавчому провадженні є незаконним та таким, що обмежує її правомочності стосовно свого майна, а відтак істотно порушує її права та інтереси.

З метою відновлення порушених прав та інтересів, 29.11.2021 р., заявниця надіслала начальнику Овідіопольського ВДВС клопотання про зняття (скасування) арешту свого майна та заборони на його відчуження, накладеного постановою державного виконавця АА № 103855 від 18.01.2006 р. ДВС в Овідіопольському районі Одеської області (а.с. 31-32).

Листами від 15.01.2020 р. та від 21.12.2021 р., начальник Овідіопольського ВДВС відмовив у задоволенні вищевказаного клопотання з мотивів знищення виконавчого провадження та неможливості здійснити його перевірку (а.с. 30,33).

На думку заявниці, вищевказані листи начальника Овідіопольського ВДВС Костенка Р. щодо відмови у знятті (скасуванні) арешту її майна та заборони на його відчуження є неправомірною бездіяльністю з огляду на вимоги ст.ст. 50 (40), 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з ч. 1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній у 1999 - 2016 роках) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов?язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні за змістом норми цього Закону діють і у його редакції чинній з 2016 по даний час (ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону).

Таким чином, на думку заявниці, арешт її майна та заборона його відчуження, накладені державним виконавцем у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення про стягнення з неї на користь ОСОБА_2 боргу, мали бути зняті (скасовані) одночасно із закінченням цього виконавчого провадження, однак, відповідні дії не були здійснені начальником Овідіопольського ВДВС.

Як передбачено ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Так, 21.12.2021 р. до відділу надійшло клопотання скаржниці (боржниці) ОСОБА_1 про скасування постанови у завершеному виконавчому проваджені, а саме : зняти ( скасувати) арешт з її майна, як боржниці та оголошення заборони на його відчуження, накладений постановою державного виконавця АА № 103855 від 18.01.2006 ДВС в Овідіопольському районі Одеської області (а.с. 31-32).

Проведеною перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено відсутність будь-яких відомостей щодо виконання виконавчого провадження відносно боржниці ОСОБА_1 .

На вищевказане клопотання начальником Овідіопольського ВДВС надано відповідь, з якої випливає, що підстав для зняття арешту не має, оскільки виконавче провадження відповідного до якого накладено арешт знищено (відомості за 2006 рік у АВСП відсутні), а тому, здійснити перевірку виконавчого провадження відповідно до якого пункту завершено виконавче провадження неможливо (а.с. 33).

У своєму письмовому відзиві, начальник Овідіопольського ВДВС вказує, що скаржницею не надано будь-яких доказів щодо виконання рішення суду, або будь-якої інформації або копії матеріалів виконавчого провадження для відновлення та здійснення перевірки, встановлення законних підстав для зняття арешту.

Законом України «Про виконавче провадження» чітко передбачено порядок звільнення майна з-під арешту (ст.ст. 40,59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Скаржниця посилається на приписи ст. 50 Закону Украхни «Про виконавче провадження», яка діяла на момент вчинення виконавчих дій та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» яка дії на даний час.

Суд вважає, що в даному випадку в ст. 40 (50) Закону України «Про виконавче поводження» чітко заначено в яких випадках арешт знімається (скасовується), а саме : ст. 37 (47) Закону передбачає повернення виконавчого документу стягувачу ; ст. 39 (49) Закону передбачає закінчення виконавчого провадження та ст. 40 (50) Закону України «Про виконавче провадження» передбачає наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

На думку суду, в даному випадку встановити підставу завершення виконавчого провадження не має можливості.

Однак, враховуючи, що на даний час, згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у Овідіопольському ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) виконавчих проваджень у яких скаржниця ОСОБА_3 є боржницею не існує, що підтверджується листом Овідіопольського ВДВС від 15.01.2020 р. на адресу скаржниці, у якому йдеться про знищення виконавчого провадження, у рамках якого накладено вищевказаний арешт на її майно, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги в частині зняття (скасування) арешту майна скаржниці та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою ВДВС в Овідіопольському районі Одеської області, саме державним виконавцем Овдіопольського ВДВС, а не начальником цього відділу з огляду на те, що при наявності чинної постанови про арешт та відсутності законних підстав, порушує дискреційні повноваження (можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) ст. 19 Конституції України закріплює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України посадових осіб відділу.

Крім іншого, скаржниця просить визнати неправомірною бездіяльність начальника відділу, яка нібито полягає у невиконанні своїх посадових обов`язків. При чому, у скарзі ОСОБА_1 не зазначено які саме дії передбаченні законодавством України, повинен був зробити начальник відділу та не зробив, у зв?язку з чим, в задоволенні скарги в цій частині слід відмовити з огляду на відсутність доказів бездіяльності начальника Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно із п.п. 3,18,23,24 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов?язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов?язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу.

Як роз`яснив Пленум ВСУ в п. 7 Постанови від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» - у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно з частиною 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України.

Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 75 вказаного Закону якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом.

Згідно із ст. 447 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За приписами ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст.ст. 126,447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», затверджену Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстровану в Міністерстві

юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», суд, -

УХВАЛИВ :

1. Скаргу заявниці (боржниці) ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи стягувача ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Овідіопольський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання неправомірною бездіяльність та зобов?язання начальника Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вчинити певні дії задовольнити частково ;

2. Зобов`язати зобов?язати державного виконавця Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти (скасувати) арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ) та оголошення заборони на його відчуження, накладених постановою ДВС в Овідіопольському районі Одеської області серії АА № 103855 від 18.01.2006 р. ;

3. В задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі в 15-денний строк апеляційної скарги з дня її проголошення, а у разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, в цей же строк, з дня отримання копії ухвали.

Повний текст судової ухвали складено та підписано 10.03.2022 р.

Суддя Гандзій Д.М.