ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2489/22 Справа № 182/8859/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/8859/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» (надалі - ТОВ «Лани Нікопольщини») про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною.

Позовна заява обґрунтована тим, що їй, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 142076, виданого Лошкарівської сільською радою 23 березня 2007 року, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області; а на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №142075, виданого Нікопольським районним відділом земельних ресурсів 23 березня 2000 року, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. 01 серпня 2008 року між нею та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за № 35. 01 серпня 2008 року між нею та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за № 41. В травні 2016 року до неї за місцем її проживання приїхав представник орендаря ТОВ «Лани Нікопольщини» Клубук В.В. та повідомив, що вона має підписати папери для збільшення орендної плати (кількості зерна) за оренду землю. Він показав їй, де потрібно поставити підписи, що нею було й здійснено. При цьому, прочитати текст вона фізично не мала можливості, оскільки ще 15 лютого 2011 року у неї було встановлено діагноз: початкова катаракта лівого ока, ускладнена катаракта правого ока, гіпертонічна антопатія сітчатки обох очей, а, отже, вона фактично не мала зору. В її медичній картці зазначено, що у зв`язку із встановленим діагнозом, для подальшого лікування, її направлено в ДОКОЛ. Однак, у зв`язку з мізерною пенсією вона тривалий час не мала можливості зробити операцію для відновлення зору. За допомогою онуків вона змогла це зробити лише в травні 2018 року. 15 травня 2018 року їй було зроблено операцію на лівому оці, а 24 травня 2018 року - на правому оці. Лише після здійснення цих оперативних втручань та реабілітації у неї відновився зір. Зазначені обставини підтверджуються випискою з медичної карти хворого, наданою КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна офтальмологічна лікарня», в якій їй було встановлено діагноз: ВМД, ускладнена катаракта обох очей. Оскільки вищезазначені договори оренди земельних ділянок були укладенні 01 серпня 2008 року, вона вважала, що 01 серпня 2018 року договори припиняють свою дію і вона зможе передати земельні ділянки своїм онукам для самостійного обробітку. Після проведення операцій та реабілітації, а саме: в кінці травня 2018 року, вона звернулась до дружини директора ТОВ «Лани Нікопольщини» ОСОБА_3 , яка є бухгалтером та займається роботою з пайщиками, яку повідомила, що після закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок, планує самостійно обробляти земельні ділянки, тому не бажає укладати нові договори. Однак, ОСОБА_3 повідомила, що паперами, які були підписані в 2016 році, були додаткові угоди до договорів оренди, якими строк дії договорів оренди було встановлено в 10 років з часу підписання додаткової угоди та її державної реєстрації. Цього ж дня їй на руки було надано примірники додаткових угод від 14 травня 2016 року, з якими вона ознайомилась. Після ознайомлення з додатковими угодами, вона була шокована тим, як керівництво ТОВ «Лани Нікопольщини» скористалося її незрячістю та, ввівши її в оману, пролонгувало дію договорів оренди земельних ділянок. Тому, вважає, що вищевказані правочини були вчинені під впливом обману.

Просила суд: визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, укладену між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» від 14 травня 2016 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Бєлінською Наталею Василівною 02 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14830175, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» повернути їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області у стані, не гіршому, ніж в момент її передачі при укладенні договору оренди, в установленому законом порядку. Визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, укладену між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» від 14 травня 2016 року, на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Ткачовою Нелею Олександрівною 03 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14844015, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» повернути їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області у стані, не гіршому, ніж в момент її передачі при укладенні договору оренди в установленому законом порядку, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неврахування того, що нею не заявлялися позовні вимоги з приводу непідписання договору, вона просить визнати договір недійсним у зв`язку з укладенням його внаслідок обману. При цьому, суд першої інстанції взагалі не досліджував питання щодо наявності в діях відповідача обману та правових підстав для визнання у зв`язку з цим договору недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 142076, виданого Лошкарівської сільською радою 23 березня 2007 року, належить земельна ділянка, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, з кадастровим номером :01:004:0870, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.4).

Крім цього, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 142075, виданого Нікопольським районним відділом земельних ресурсів 23 березня 2000 року, належить земельна ділянка, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, з кадастровим номером :01:001:0869, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.11).

01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, з кадастровим номером :01:004:0870 (а.с.5-7).

01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, з кадастровий номер :01:001:0869 (а.с.12-14).

14 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено додаткові угоди до вищевказаних договорів оренди (а.с.8-10, 15-16).

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом та просила визнати недійсними Додаткові угоди від 14 червня 2016 року та повернути їй земельні ділянки, посилаючись на укладення вказаних правочинів внаслідок обману з боку орендаря ТОВ «Лани Нікопольщини».

Відмовляючи з задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, адже ефективним способом захисту права, яке позивачка, як власниця земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позивних вимог, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229 - 233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається в письмовій формі.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не заявлялися позовні вимоги з приводу визнання правочинів неукладеними у зв`язку з їх непідписанням, навпаки, остання зазначила про підписання Додаткових угод від 14 червня 2016 року внаслідок обману з боку орендаря ТОВ «Лани Нікопольщини».

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не з`ясував предмет позовних вимог ОСОБА_1 та фактично ухилився від розгляду заявлених позовних вимог по суті, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску, або обману, з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним чи психологічним тиском або обманом, і вчиненням правочину, який оспорюється.

Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі №3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як встановлено колегією суддів, позивачкою ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що з боку ТОВ «Лани Нікопольщини» щодо неї чинився умисний обман щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Посилання ж останньої на те, що прочитати текст Додаткових угод від 14 травня 2016 року вона фізично не мала можливості, оскільки ще 15 лютого 2011 року у неї було встановлено діагноз: початкова катаракта лівого ока, ускладнена катаракта правого ока, гіпертонічна антопатія сітчатки обох очей, а, отже, вона фактично не мала зору, колегією суддів не приймаються, адже зазначені обставини не свідчать про наявність у іншої сторони правочину - ТОВ «Лани Нікопольщини» умислу на введення позивачки в оману щодо змісту документів, які вона підписує. Крім того, необхідно зауважити, що під час підписання зазначених угод позивачка ОСОБА_1 не заявляла про неможливість прочитати текст та необхідність наявності сторонньої допомоги у розумінні підписаних нею документів.

За таких обставин, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Лани Нікопольщини» про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим частково задовольяє апеляційну скаргу, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, змінює в частині мотивів відмови у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2021 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: