ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1135/22 Справа № 203/3532/20 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 до суду звернулась з позовом до ОСОБА_1 в якому просить суд: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладено 10 січня 2020 року між позивачем та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 17.

Позов мотивовано тим, що 13 березня 2012 року позивач набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , та 13 березня 2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради їй було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Відповідач ОСОБА_1 є її онукою, з якою вона вирішила укласти договір довічного утримання щодо вказаної квартири, оскільки вона у віці 80 років та потребує сторонньої допомоги та догляду, а з кожним днем її самопочуття тільки погіршується. Тому 10 січня 2020 року вона уклала з відповідачем, як вона вважала, договір довічного утримання, проте фактично це був договір дарування квартири квартиру АДРЕСА_1 . Під час укладення договору вона вважала, що під час його підписанні вона підписує договір довічного утримання, бо не мала змоги розібратися в суттєвих умовах договору, оскільки за віком страждає на зниження слуху, гостроти зору обох очей з діагнозом: ускладнена катаракта, факоміопізація, міопія високого ступеня обох очей, що підтверджується висновком офтальмолога та медичним обстеженням. Також за поясненнями позивача, приватний нотаріус, яка посвідчувала правочин, не надала їй роз`яснення про суттєві умови договору, який укладався 10 січня 2020 року та не пояснила наслідки його укладення, а лише показала, де треба поставити підпис.

Як зазначила позивач, після укладення договору дарування, відповідач не надавала їй допомогу, а навпаки різко змінила своє ставлення до неї в гірший бік, на її звернення про допомогу відмовляла їй та виганяла з місця, де вона фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Такі обставини змусили позивача звернутися за правовою допомогою до адвоката, після чого вона дізналась, що 10 січня 2020 року нею було укладено з відповідачем договір дарування замість договору довічного утримання. Це не відповідало її внутрішній волі, жодних обов`язків відповідача про піклування за позивачем договір не передбачає, тому поведінка відповідача не порушує умови договору дарування. Проте позивач пояснила, що між нею та відповідачем існувала домовленість про те, що позивач передає у власність відповідачу квартиру за умови, що вона буде допомагати їй, опікуватися нею до смерті. Це за правовою природою відповідає умовам договору довічного утримання за ст. 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Тому позивач вважала, що вона уклала з відповідачем договір довічного утримання, бо у неї не було на меті укладати договір дарування квартири. Спірна квартира є єдиним її житлом, після укладення договору дарування позивач продовжувала проживати у спірній квартирі, відповідач не вжила заходів з прийняття спірної квартири у фактичне володіння та не взяла на себе тягар по її утриманню, сплаті комунальних платежів. Після укладення договору дарування позивач продовжує самостійно з пенсійних надходжень утримувати квартиру та сплачувати за житлово-комунальні послуги. За станом здоров`я та віком позивач потребує допомоги та піклування, передача квартири фактичному власнику не відбулась.

З огляду на викладене, позивач, стверджує, що вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за договором, оскільки через наявні у неї вікові вади слуху та зору з об`єктивних причин не могла правильно сприйняти умови договору дарування. Отже, позивач звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року позов задоволено та ухвалено визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який укладений 10 січня 2020 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 17; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року стягнено з ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивач у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 10 січня 2020 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (дарувальник) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передає у власність обдаровуваній належну їй на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Документом, що підтверджує право власності дарувальника на відчужувану квартиру є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 13 березня 2012 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ОК «ЖБК № 56» від 11 січня 2012 року № 2, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 2091, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 жовтня 2004 року № 3060, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 березня 2012 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33545623, реєстраційний номер: 36194091.

Відповідно до п. 11 умов вказаного вище договору дарування, сторони домовились, що під передачею відчужуваної квартири за договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника ключів від квартири свідчить про те, що передача речі відбулась, сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваній. Договір підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (а.с.8-9).

За відомостями з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 10 січня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Отроцюк Оленою Володимирівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору дарування квартири, серія та номер: 17, виданий 10 січня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., та зареєстроване право приватної власності за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.9-10).

За відомостями з довідки № 8468 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 15 вересня 2020 року, в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , усього зареєстровані 8 осіб, в тому числі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (бабуся), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (уповноважений власник) (а.с.11).

За відомостями з довідки від 01 вересня 2020 року № 72, виданої Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив № 56», ОСОБА_2 дійсно проживала та проживає за адресою: АДРЕСА_4 , та вказаний склад сім`ї, в тому числі зазначено, що за вказаною адресою проживає, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - прописана, проте не проживає (а.с.12).

За відомостями з довідки від 16 вересня 2020 року № 24, виданої головою ОК ЖСК-56, в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , прописана, проте не проживає, зокрема ОСОБА_1 (онучка) (а.с.13).

На підтвердження тверджень щодо сплати комунальних послуг на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , позивач надала суду копії виписок з банку, рахунків, квитанцій (а.с.16-20).

На підтвердження тверджень щодо наявності у позивача вад зору позивач надала медичну документацію, зокрема консультаційний висновок офтальмолога від 19 серпня 2019 року (а.с.14-15).

Відповідно до копії листа від 15 вересня 2020 року від ОСОБА_2 , який був адресований ОСОБА_1 , позивач просила відповідача надати їй допомогу з догляду та опіки із забезпечення її щоденними продуктами харчування, прибирання квартири, прання білизни, забезпечення лікарськими засобами, щоденного відвідування та догляду за станом її здоров`я, здійснення цілодобового догляду, в тому числі і шляхом спільного проживання з нею (а.с.34).

На виконання ухвали суду від 23 листопада 2020 року до суду надійшли належним чином засвідчені копії нотаріальної справи, на підставі яких було посвідчено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 10 січня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Отроцюк О.В. за реєстровим № 17 (а.с.110-142).

За відомостями з довідки від 25 листопада 2020 року б/н, виданої ОК ЖБК № 56, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрована з 27.12.2011 року за адресою: АДРЕСА_3 , та фактично проживає в зазначеній квартирі з моменту реєстрації по час видачі довідки (а.с.147).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири від 10 січня 2020 року позивач, з огляду на її похилий вік (станом на момент укладення договору ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виповнилось 79 років), стан здоров`я, зокрема вади зору, що підтверджується медичною документацією, потребує догляду та сторонньої допомоги, фактично після укладення договору позивач продовжує проживати в квартирі, яка була предметом дарування, користується нею. При цьому позивач продовжує сплачувати платежі за комунальні послуги та ця квартира є єдиним житлом позивача.

Також суд бере до уваги те, що передача квартири відповідачу фактично не відбулася, бо ключі від квартири відповідачу передані не були, що за умовами договору є підтвердженням передачі речі. Все це підтверджує той факт, що позивачем в момент укладення оспорюваного договору дарування неправильно сприймались фактичні обставини укладення правочину. У результаті цього позивач помилилась у правильному розумінні правової природи правочину. Ця помилка має істотне значення, що вплинуло на волевиявлення позивача під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Тим більше, суд враховує і те, що ця квартира є єдиним житлом позивача та вона продовжує проживати в ньому та користуватися ним після укладення договору дарування.

Крім того, зазначення в договорі про факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не впливає на оспорювання дійсності договору, бо судом враховуються вказані вище обставини укладення оспорюваного правочину, пов`язані з віком позивача та станом її здоров`я. Отже, підставою для визнання недійсним договору дарування від 10 січня 2020 року, укладеного між позивачем та відповідачем, як такого, що був укладений під впливом помилки, є саме помилка в правовій природі правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07 червня 2018 року, справа № 569/16624/15-ц, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15, а також у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року, справа № 465/826/13-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона не була повідомлена про розгляд справи, оскільки позивачкою навмисно було зазначено не її справжній номер телефону, а також адресу її реєстрації, проте поштова кореспонденція навмисно направлялась за адресою де мешкає позивачка, а отже суд першої інстанції позбав її права надати свої пояснення стосовно заявлених позовних вимог, колегія судді не може прийняти до уваги, оскільки судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення по даній справі, та відповідачка не була позбавлена можливості надати свої заперечення та пояснення при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, так і при розгляді справи в апеляційному суді.

Доводи апеляційної скарги щодо не повного з`ясування обставин справи судом першої інстанції, оскільки суд першої інстанції обгрунтував свої рішення виключно доводами позивачки та її адвоката, колегія суддів не може прийняти до уваги, у зв`язку з тим, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені матеріали справи та ухвалено заочне рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції позовні вимоги були задоволені, а з врахуванням складності справи, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко