Провадження № 2/554/905/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Таран В.І.,

за участю учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: ОСОБА_2 ,

представник відповідача : ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтава-авто» про поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з уточненим позовом до ПРАТ «Полтава-авто»про поновлення на роботі, в якому просив поновити його на роботі на посаді охоронника адміністративно-господарського відділу в ПРАТ «Полтава-авто» з дати звільнення з 01.11.2021 року.

В обґрунтування позову позивач вказав, що згідно наказу № 169-к від 24.09.2021 року він був прийнятий на роботу з 27.09.2021 року на посаду охоронника адміністративно-господарського відділу в ПРАТ «Полтава-авто». За час своєї роботи ОСОБА_1 виконував свої посадові обов`язки належним чином, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку. Позивач зазначив, що він являється інвалідом третьої групи (довічно).

ОСОБА_1 вказав, що 27.10.2021 року адміністрація роботодавця надала йому для підпису надруковану від його імені заяву про звільнення за власним бажанням. Позивач не погодився її підписати, а тому на наданій йому заяві ним було написано: «Категорично не згоден за принциповими міркуваннями».

28.10.2021 року наприкінці його зміни, ОСОБА_1 закрили в кабінеті начальника відділу кадрів, і старший охоронник ОСОБА_4 вручив йому заяву про звільнення за угодою сторін від 28.10.2021 року і змушував її підписати проти його волі.

В даній заяві було надруковано: «Прошу звільнити мене з роботи 01.11.2021 року за угодою сторін. 28.10.2021 місце для підпису». Так, позивача тримали протягом однієї години та погрожували, що у будь-якому разі він не зможе працювати на цьому підприємстві. Піддавшись на погрози, ОСОБА_1 вимушений був підписати цю заяву проти його волі. Копію заяви йому відмовились видавати.

Заяву про звільнення від 28.10.2021 року він отримав після письмового звернення до відповідача із заявою про видачу документів в порядку ст. 49 КЗпП України. Листом від 14.12.2021 року за № 344 ПРАТ «Полтава -авто» надіслав йому копію наказу № 169-к від 24.09.2021 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 , копію заяви про звільнення ОСОБА_1 від 28.10.2021 року та довідку про доходи за № 25 від 05.12.2021 року.

ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується із звільненням, яке відбулося проти його волі, тому двічі 28.10.2021 року та 31.10.2021 року він звертався до адміністрації підприємства із заявами про визнання недійсним (про анулювання) його заяви про звільнення від 28.10.2021 року.

11.11.2021 року у відповідь на свою заяву від 31.10.2021 року позивач отримав лист ПРАТ «Полтава-авто» від 08.11.2021 року № 298, яким йому відмовили в задоволенні заяви про анулювання заяви про звільнення від 28.10.2021 року.

Позивач вважає звільнення з роботи незаконним, оскільки воно відбулося без волевиявлення працівника за допомогою психологічного примусу, тому змушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 01.12.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків, вказаних в ухвалі суду, які 18.01.2021 року позивачем усунуто.

Ухвалою суду від 31.01.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

23.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ПРАТ «Полтава-авто» Кліновський Е. просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Зазначив, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 24.09.2021 року його було прийнято на роботу на посаду охоронника адміністративно-господарського відділу з 27.09.2021 року та видано наказ № 169-к від 24.09.2021 року.

28.10.2021 року позивачем було складено заяву про звільнення з роботи 01.11.2021 року за угодою сторін, на підставі якої 01.11.2021 року Генеральним директором ПРАТ «Полтава-авто» було видано наказ № 192/к про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, з яким позивач ознайомився 01.11.2021 року (згідно відмітки).

При звільненні позивач отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку від роботодавця. В день звільнення жодних заперечень відносно анулювання наказу від позивача не надходило, а лише 05.11.2021 року ПРАТ «Полтава-авто» отримало листа про дану вимогу. У відзиві представник відповідача звернув увагу на те, що під час написання і подання заяви про звільнення керівництво підприємства не здійснювало жодного тиску, психологічного впливу, погроз на позивача, і доказів тому позивач не надав. Таку інформацію ПРАТ «Полтава-авто» отримав під час ознайомлення з матеріалами справи.

Зазначає, що заява позивача про прийняття на роботу від 24.09.2021 року, про звільнення з роботи від 28.10.2021 року, про анулювання заяви про звільнення від 31.10.2021 року, про видачу довідки в порядку ст. 49 КЗпП України та копії документів написано машинописом та жодна власноруч.

Станом на дату отримання заяви позивача про анулювання заяви про звільнення на підприємстві працював інший працівник, позивачу було відомо про прийняття на роботу іншого працівника, отже у відповідача була відсутня можливість погодження даної заяви.

ПРАТ «Полтава-авто» стало відомо, що ОСОБА_1 являється особою з інвалідністю виключно з його заяви від 31.10.2021 року про анулювання заяви про звільнення. При прийнятті на роботу позивачем не було повідомлено роботодавця, що він є особою з інвалідністю та не було надано відповідних документів, тоді як саме лікар зазначає висновок про умови та характер праці ОСОБА_1 та чи може позивач взагалі займати посаду охоронця на підприємстві (а.с.40-42).

14.03.2022 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що звільнення відбулося проти його волі, а тому він двічі 28.10.2021 року та 31.10.2021 року звертався до адміністрації підприємства із заявами про визнання недійсними (про анулювання) його заяви про звільнення від 28.10.2021 року.

Наказом № 192/к від 01.11.2021 року його ОСОБА_1 звільнено із роботи за угодою сторін у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України. 01.11.2021 року його під підпис ознайомлено з наказом № 192/к від 01.11.2021 року. Під час ознайомлення з наказом ОСОБА_1 повідомлено начальнику відділу кадрів, що заяву про звільнення ним підписано під примусом, а також те, що він вважає заяву про звільнення недійсною та просить її анулювати, однак це повідомлення залишилось без уваги. ОСОБА_1 зазначив, що вимушений був підписати готову надруковану підприємством машинописну заяву про звільнення, яку особисто не писав, оскільки на момент підписання заяви не мав доступу до комп`ютерної техніки.

Вважає, що звільнення працівника, який є інвалідом ІІІ групи є незаконним, оскільки дане звільнення відбулося без волевиявлення працівника за допомогою психологічного примусу. Правової підстави для розірвання трудового договору за п. 1 ст.36 КЗпП України волевиявлення двох сторін не було, а тому наказ № 192/к від 01.11.2021 року про його звільнення є неправомірним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначив, що його змусили написати заяву про звільнення, він боявся психологічного та фізичного тиску, побоїв, виклику поліції. Заяву він підписав ще й тому, що поспішав на зустріч. Наказ про звільнення він підписав 01.11.2021 року з метою ознайомлення, писати , що не згоден з наказом не став, бо не бачив в цьому сенсу. При прийомі на роботу він не надав даних адміністрації про свою інвалідність.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала, просила вимоги задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що документи від 27.10.2021 року, 28.10.2021 року про відкликання заяви відсутні.

Суд, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що згідно заяви від 24.09.2021 року на ім`я в.о. Генерального директора ПРАТ «Полтава - авто», ОСОБА_1 просив прийняти його на посаду охоронника адміністративно господарського відділу з 27.09.2021 року за основним місцем роботи з випробувальним терміном на 1 місяць (а.с.49) .

Судом встановлено, що наказом в.о. Генерального директора ПРАТ «Полтава - авто» № 169-к від 24.09.2021 року ОСОБА_1 прийнято охоронником адміністративно господарського відділу з 27.09.2021 року за основним місцем роботи з випробувальним терміном на 1 місяць (а.с.27) .

З копії наказу ПРАТ «Полтава - авто» № 192/к від 01.11.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади охоронника адміністративно господарського відділу з 01.11.2021 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України, з виплатою компенсації за невиплачену щорічну відпустку за 2 дні ( підстава: заява ОСОБА_1 ) (а.с.9). Згідно оскаржуваного наказу, позивач ознайомлений з наказом під підпис 01.11.2021 року.

Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що заява про звільнення з посади охоронникабула складена ОСОБА_1 при відсутності власного внутрішнього волевиявлення, під впливом психологічного тиску, та навіть можливого фізичного тиску на нього з боку адміністрації відповідача.

Щодо таких посилань ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по - друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору.

Чи не найважливіша особливість звільнення за згодою те, що його дату теж визначають за домовленістю.

Як вбачається із матеріалів справи, заява позивача від 28.10.2021 року про звільнення з роботи за згодою сторін з 01.11.2021 року підписана ОСОБА_1 власноручно, містить дату, містить підставу припинення договору та строк його припинення з 01.11.2021 року, заява не містить будь-яких застережень про вчинення на нього тиску при її написанні чи про написання її під диктовку. На цій заяві мається резолюція, погодження та підпис посадової особи відповідача (а.с.28).

Отже, заява ОСОБА_1 від 28.10.2021 року про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 01.11.2021 року та погодження відповідачем звільнення позивача вказує на досягнення домовленостей між сторонами в момент подачі цієї заяви на звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Таким чином, посилання позивача на укладення договору про розірвання трудових відносин під тиском з боку роботодавця є не обґрунтованими.

Зазначене, зокрема, підтверджується і тим, що жодних зауважень з приводу звільнення позивачем при ознайомленні з наказом про звільнення не висловлювалось.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено законність вимог по заявленому ним позову до відповідача.

Посилання позивача на те, що він до звільнення звертався із заявами до відповідача про анулювання своєї заяви є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Суд приходить до висновку, що доводи позивача про те, що відповідач в порушення норм трудового законодавства звільнив його з роботи, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 36, 49-2, 235, 238, КзпП України, ст.ст.12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Полтава-авто» про поновлення на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Полтава-авто», адреса: м.Полтава, вул. Великотирнівська,1, код. .

Повний текст судового рішення складено 25.03.2022 року.

Суддя: А.М.Чуванова