Номер провадження: 22-ц/813/5189/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без участі учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака Олександра Вікторовича на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

29.12.2018 року ПАТ «Перший Український міжнародний банк» (далі - ПАТ «ПУМБ» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №GP-5834968 від 10.01.2014 року у розмірі 15017,45 грн. та судового збору у розмірі 1762,00 грн. (а.с. 3-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 10.01.2014 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № GP-5834968, на підставі якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 21 147,98 грн.

Посилаючись на те, що у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, то станом на 14.12.2018 року утворилась заборгованість за вищевказаним кредитним договором у розмірі 15017,45 грн., з яких 13356,05 грн. - заборгованість за кредитом; 1661,4 грн. - заборгованість за комісією (а.с. 4).

На підставі викладеного, Банк просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» були задоволені у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №GP-5834968 від 10.01.2014 року у сумі 15017,45 грн., з яких 13356,05 грн.- заборгованість за кредитом, 1661,4 грн. - заборгованість за комісією. Також з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» стягнуто судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (а.с. 43-45).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16.09.2021 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року залишена без задоволення (а.с. 68-70).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ковпак О.В. ставить питання про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 21.02.2022 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Тому датою ухвалення цього судового рішення є 12.03.2022 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.12.2022 року (а.с. 137-138), згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України. Колегія суддів також зазначає, що учасники справи належним чином повідомлені про відкриття апеляційного провадження та про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи (а.с. 139-142).

Після проведення підготовчих дій, розгляд справи призначено ухвалою суду від 16.02.2022року (а.с. 143) та відбувся 12.03.2022 року у зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відпустці в період з 28.02.2022 року по 04.03.2022 року, та судді Гірняк Л.А. - на лікарняному в період з 01.03 по 11.03.2022 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором, та ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, позовні вимоги Банка є обґрунтованими та доведеними (а.с. 43-44).

Проте, апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про належне сповіщення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи 19.03.2019 року. Сповіщення на 19.03.2019 року повернулось без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.41).

Зважаючи на викладені обставини, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про його неповідомлення про розгляд справи, не спростовані матеріалами справи і знайшли свої підтвердження.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасником процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.3 п.3 ЦПК України).

Зважаючи на те, що відповідач, у порушення ст. 128 ЦПК України, належним чином не повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Позов ПАТ «ПУМБ» підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (612 ч.1 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ПУМБ» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав пропозицію укласти договір (оферту) № GP-5834968 від 10.01.2014 року та отримав кредитні кошти у розмірі 21147,8 грн. (а.с.8).

Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту Банк надав суду письмову вимогу (повідомлення) від 30.05.2017 року на ім`я відповідача ОСОБА_1 щодо необхідності виконання зобов`язання за кредитним договором від 10.01.2014 року (а.с. 9-зворот); довідку від 11.12.2018 року про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP-5834968 від 10.01.2014 року (а.с. 12-13); виписку з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості за кредитним договором від 10.01.2014 року (а.с. 14).

Розмір заборгованості за кредитом у розмірі 13 356,05 грн. відповідач у встановленому законом порядку не спростував.

Зважаючи на те, що матеріали справи містять належні докази того, що відповідач ОСОБА_1 10.01.2014 року, підписавши пропозицію укласти договір (оферту) отримав кредитні кошти у розмірі 21 147,98 грн. (а.с. 8) та відповідно до розрахунку банку станом на 14.12.2018 року має місце заборгованість за тілом кредиту у розмірі 13 356,05 грн. (а.с. 12-13), позовні вимоги Банку в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів відмовляє у позові про стягнення заборгованості за комісією, виходячи з таких підстав.

Як вбачається з пропозиції укласти договір (оферти) від 10.01.2014 року, Банком встановлюється сплата щомісяця комісії у розмірі 507,55 грн. за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) (а.с. 8).

Всупереч ст. ст. 77,78 ЦПК України належними і допустимими доказами Банк не довів, що він щомісячно надавав відповідачу послуги по управлінню кредитом (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) і щомісячний розмір таких послуг у вигляді комісії дійсно становив 507,55 грн.

Між тим, послуги повинні надаватись реально, а не декларуватись.

Відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян регулюються, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів».

Положення Закону України «Про захист прав споживачів» від 19.05.1991 року з наступними змінами, у взаємозв`язку із положеннями ст. 42 ч. 3 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011).

Відповідно до п. п. 3.1, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (далі-Правила), у кредитному договорі або додатку до нього банки повинні надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення. Банки також зобов`язанні в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтувати вартість супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Разом з тим, відповідно до п.3.6 Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє споживач з метою встановлення, зміни чи припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Держава має сприяти забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри у суспільстві.

Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011).

Споживач може і не знати, що при оформленні кредитного договору він оформив з банком непотрібну йому послугу.

Тому держава повинна забезпечувати захист громадян, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.

За таких обставин кредитний договір від 10.01.2014 року, в частині щомісячного платежу у вигляді комісії за управління кредитом в сумі 507,55 грн. (а.с. 8), в силу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемним.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відмовляє у позові Банку в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 1661,4 грн.

Аргументи та доводи відповідача у скарзі про те, що Банк не надав суду жодних належних доказів для підтвердження факту отримання відповідачем кредиту, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ст. 639 ч.ч.1,2 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ч.1 ЦК України).

Зміст кредитного договору зафіксований в пропозиції укласти договір (оферта) від 10.01.2014 року і укладення договору у такій формі не суперечить чинному цивільному законодавству України. Між сторонами, після підписання пропозиції укласти договір (оферти) вчинені дії на набуття цивільних прав та обов`язків, що у розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, свідчить про укладення двостороннього правочину, складовою якого є пропозиція укласти договір (оферта) від 10.01.2014 року.

Матеріали справи містять належні і допустимі докази факту укладення договору, а також наявності заборгованості за договором: копію договору у вигляді пропозиції укласти договір (оферту); розрахунок заборгованості; письмова вимога (повідомлення) від 30.05.2017 року на ім`я боржника ОСОБА_1 ; виписки з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення за кредитним договором (а.с. 8-9, 12-14).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням і надає оцінку зібраним у справі доказам, як в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі.

Разом з тим, всупереч ст. 81 ЦПК України, відповідач належними і допустимими доказами не спростував докази про наявність кредитних правовідносин між ним та Банком, а також розрахунків Банку щодо заборгованості станом на 14.12.2018 року.

Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, однак є письмовим доказом (ст. 76 ч.2 п.1, ст. 95 ч.1 ЦПК України), який містить інформацію щодо фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку відповідача і відображає стан нарахувань у певні періоди часу.

Банк надав виписку по рахунку відповідача, письмову вимогу (повідомлення) про виконання зобов`язання перед Банком, які мають статус первинного документу, що визначено Переліком типових документів, затвердженим наказом МЮУ від 12.04.2012 року №578/5 (далі-Перелік). Відповідно до цього Переліку, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Таким чином, Банк, на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, надав належні та допустимі докази, та доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака О.В. підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року - скасуванню, з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог Банку, в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 13 356,05 грн.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою апеляційної скарги на рішення суду, розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

За правилами п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» учасники бойових дій, - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

При цьому пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» кореспондується із положеннями статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», якою передбачено, що ветерани війни, до яких належать учасники бойових дій, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

ПАТ «ПУМБ» звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 3-5).

Отже, пільги зі сплати судового збору, встановлені п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» на відповідача не розповсюджуються, оскільки даний позов з порушенням прав відповідача, як учасника бойових дій, не пов`язаний.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №805/3982/17-а (провадження №К/9901/46832/18).

Таким чином, за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 мав сплатити судовий збір у розмірі 2643 грн. (1762 х 150% = 2643,00).

У зв`язку з цим, з ОСОБА_1 на користь держави за подачу апеляційної скарги слід стягнути судовий збір у розмірі 2643,00 грн.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що заявлені позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» підлягають задоволенню на 88,94%, з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1567,00 грн. (1762 х 88,94%= 1567,00 грн).

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, на 11,06%, а тому з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 292,32 грн. (2643 грн. х 11,06%).

Таким чином, оскільки з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1567,00 грн., а з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 292,32 грн., колегія суддів вважає за необхідне здійснити взаємозалік вказаних сум судового збору і стягнути відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» судовий збір у загальній сумі 1274,68 грн. (одна тисяча двісті сімдесят чотири гривні 68 копійок) (1567,00 грн. - 292,32 грн.).

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковпака Олександра Вікторовича задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», , заборгованість за кредитним договором № GP-5834968 від 10 січня 2014 року станом на 14 грудня 2018 року у розмірі 13356,05 грн. (тринадцять тисяч триста п`ятдесят шість гривень 05 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», , судовий збір у загальному розмірі 1274,68 грн. (одна тисяча двісті сімдесят чотири гривні 68 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2643,00 (дві тисячі шістсот сорок три гривні), за реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - ГУК в Од.обл./Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37607526

Банк отримувача - Казначейство України (ел. адм. подат.)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA0015757

Код класифікації доходів бюджету - 22030101

Призначення платежу - *;101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева