ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/34/22 Справа № 202/1021/21 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2021 року Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, за результатами розгляду якого просила суд визнати за нею права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 . Заявлена вимога була обґрунтована тим, що вказана кімната знаходиться у власності територіальної громади та одночасно перебуває на балансі КП «Жилсервіс-5» ДМР. Позивач за вказаною адресою отримала ордер на проживання, після чого була там зареєстрована. В подальшому мала намір приватизувати вказану кімнату, однак відповідач проти. Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що вказана кімната значилась як кладова, що не підлягає приватизації. Додатково позивачем зазначено, що вказана кімната жодним чином не переобладнувалась (а.с.3-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення у гуртожитку - відмовлено (а.с.61-64).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.67-69).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії ордерів № 245 від 20.11.2000 року та № 705 від 26.08.2003 року ОСОБА_1 надано право на вселення до гуртожитку АДРЕСА_1 . Наявна відмітка, що ордер діє до дня звільнення с заводу ім. К.Лібкнехта.

У відповідності до довідки №1361 від 08.08.2019 року КП «Жилсервіс-5» ДМР будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 обліковується на балансі КП «Жилсервіс-5» ДМР з 23.08.2012 року.

КП «Жилсервіс-5» ДМР надано довідку про те, що в ході проведення інвентаризації гуртожитку нежитловому приміщенню № 29, площею 10,3 кв.м., присвоєно нумерацію кімнати № 22. Вказане приміщення використовується як житлове.

КП «ДМБТІ» ДОР повідомлено, що будівля по АДРЕСА_1 , в тому числі житлове приміщення 22 (будівля гуртожитку літ. А-3), зареєстрована за Територіальною громадою міста Дніпропетровська, в особі Дніпропетровської міської ради, на підставі свідоцтва про право власності від 21.05.2012, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, згідно рішення виконавчого комітету ДМР № 1186 від 31.08.2021. Згідно інвентаризаційної справи на буд. АДРЕСА_1 , житлове приміщення № 22 підлягає введенню в експлуатацію та поз.22-1 самовільно переобладнано в житлову з приміщень загального користування, про що в інвентаризаційній справі виставлені відповідні штампи.

У відповідності до технічної документації житлове приміщення № 22, житловою площею 10,3 кв.м., переобладнано в житлове з приміщення загального користування. Наявна відмітка про необхідність вирішення питання про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів.

05.09.2019 року за вих. № 1408 КП «Жилсервіс-5» ДМР звернулось до Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради з клопотанням про надання дозволу на зміну правового режиму нежитлового приміщення № 29 (кладова) площею 10,3 кв.м., у гуртожитку за адресою: буд. АДРЕСА_1 .

03.10.2019 року за вих. 8/5-2856 Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради було повідомлено, що не підлягають зміні правового режиму допоміжні приміщення у гуртожитках, в тому числі кладові.

У відповідності до актів складених та підписаних сусідами позивача, остання більше 20 років проживає та користується кімнатою АДРЕСА_1 жодних переобладнань, збільшень та зменшень вказана кімната не зазнавала.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Так, статтею 15 Житлового кодексу УРСР встановлено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті, серед іншого: здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); керують житловим господарством, забезпечують належний технічний стан, капітальний і поточний ремонт житлового фонду, що є у віданні Ради; здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад (частина перша статті 18); приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52).

Відповідно до статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Частина 2 статті 9 ЖК УРСР закріплює за громадянином право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Статтею 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», який визначає правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання, передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону (частина третя статті 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до частин першої, десятої та одинадцятої статті 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.

До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Так, п. 7 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

За приписами п. 3 ч. 1 ст.11 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» допоміжними приміщеннями у гуртожитку є приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Приватизація жилих і нежилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад, які раніше були самовільно переплановані, може відбуватися після визнання перепланування таким, що відповідає законодавству України щодо технічних умов і будівельних норм до житла - ч.1 ст. 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Як вбачається із матеріалів справи, що на день звернення позивача з даним позовом спірна кімната не була введена в експлуатацію, а тому підстави вважати, що відповідна кімната набула статусу житлової кімнати, як наслідок може бути об`єктом приватизації, відсутні.

Також в порушення статті 58 ЖК УРСР у ордері відсутня інформація про номер конкретної вільної кімнати для вселення позивача.

Крім того у зазначеному документі вказано, що ордер дійсний до дня звільнення з заводу ім. К. Лібкнехта, а як зазначила сама позивачка в судовому засіданні вона працювала на заводі (а.с.58)

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача з урахуванням прямої заборони закону приватизувати допоміжне приміщення (кладову).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід в оскарженій частині залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: