Справа № 342/595/21
Провадження № 22-ц/4808/296/22
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду від 02 грудня 2021 року, в складі судді Федів Л.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Городенківської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Городенківської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_1 у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради № 209 від 14.10.1987 року в частині визнання права власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право особистої власності навказаний жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 , видане виконавчим комітетом Городенківської районної ради 17.10.1987 року; скасувати державну реєстрацію права особистої власності на жилий будинок за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 , вчинену Коломийським БТІ та внесену до реєстрової книги за реєстровим номером № 32 від 17.10.1987 року; визнати за нею ОСОБА_2 , право власності на ѕ частки вказаного житлового будинку.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що згідно свідоцтва про право особистої власності - право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого був її чоловік - ОСОБА_3 .

Зазначала, що віднесення вказаного житлового господарства до колгоспного двору з наступною видачею свідоцтва про право власності колгоспного двору є помилковим та суперечить вимогам закону.

Голова господарства ОСОБА_3 не був членом колгоспу та не працював у колгоспі, що підтверджується записами в його трудовій книжці. Житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 1969 року побудови. Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_3 з 1963 по 1972 рік працював столяром Городенківської райбуддільниці. На час видачі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок ОСОБА_1 працював будівельником на сезонних роботах в радгоспі «Випасний» Котельниковського району Волгоградської області. Позивач, як на час побудови будинку, так і на день видачі свідоцтва про право власності на нього, працювала робочою Городенківського сокоекстратного заводу.

Оскільки ні вона ні ОСОБА_3 не були членами колгоспу та не працювали в колгоспі, вважає, що віднесення їх будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Згідно облікових записів у погосподарській книзі Серафинецької сільської ради за період 1986 - 1989 років належне їх господарство віднесено до суспільної групи - «робітнича».

Згідно довідки Серафинецького старостинського округу №17-36 від 16.02.2021року, при складанні списків Серафинецької сільської ради у 1987 році на виготовлення свідоцтв на право особистої власності на житлові будинки в с.Серафинці було допущено помилку та двір, в якому проживав ОСОБА_3 , був помилково віднесений до «колгоспного», хоча фактично був «робітничим».

Для будівництва та обслуговування житлового будинку ОСОБА_3 (а не колгоспному двору) рішенням сесії Серафинецької сільської ради була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.2500 га.

Позивачка посилаючись на те, що житлове господарство по АДРЕСА_1 було помилково віднесено до суспільної групи «колгоспний двір», вважає рішення Городенківської районної ради в частині визнання права власності на вказаний жилий будинок за колгоспним двором, та видане на його підставі свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

Спірний житловий будинок з господарськими будівля і спорудами, набутий позивачкою та її чоловіком ОСОБА_3 за час перебування в шлюбі, який ними зареєстровано у 1961 році.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповітного розпорядження на випадок своєї смерті не залишив.

З метою реалізації своїх спадкових прав, позивачка, як спадкоємиця першої черги за законом, звернулася до Городенківської районної державної нотаріальної контори, однак, державний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва на спадщину з тих підстав, що житлове господарство зареєстроване як колгоспний двір без визначення часток членів двору.

До складу спадщини, залишеної ОСОБА_3 входить належна йому половина будинку.

Позивачка після смерті ОСОБА_3 вступила в управління спадщиною оскільки постійно проживає у житловому будинку, обробляє земельну ділянку, тому вважає, що має право на ѕ частини житлового господарства, з яких Ѕ частина належить їй як частка у спільній сумісній власності подружжя, та Ѕ належної її чоловікові частини житлового будинку як спадкоємцю першої черги за законом.

Рішенням Городенківського районного суду від 02 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради народних депутатів «Про оформлення права власності окремих громадян, колгоспних дворів, комунальних та відомчих організацій на житлові будинки» №209 від 14.10.1987 року в частині визнання права власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 .

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 , видане виконавчим комітетом Городенківської районної ради народних депутатів Івано-Франківської області 17.10.1987 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обгрунтування апеляційної скарги вказав, що спірний будинок ще до його оформлення в 1987 році споруджувався як колгоспний двір, саме тому він і зареєстрований колгоспним двором, однак на час розгляду справи первинні документи стосовно побудови будинку не збережені.

Суд не обгрунтував яке значення для реєстрації будинку в жовтні 1987 року мають чи можуть мати дані рішення Серафинецької сільської ради від 28 грудня 1993 року яким ОСОБА_3 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель загальною площею 0,2500 га, для ведення особистого підсобного господарства загальною площею 0,4080 га, а також державний акт на право приватної власності на землю, виданий 22 жовтня 1996 року,

Дані трудових книжок про роботу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не дають підстав стверджувати, що спірний будинок не розпочався споруджуватися як колгоспний двір, а тому не міг бути введений в експлуатацію та зареєстрований не як колгоспний двір.

Довідка № 17-36, видана 16.02.2021року Серафинецькимстаростинським округом, про те, що при складанні списків виконавчим комітетом Серафинецької сільської ради в 1987 році на виготовлення свідоцтв на право особистої власності на житлові будинки в с. Серафинці було допущено помилку, а саме: двір, в якому проживав ОСОБА_3 , був робітничий, а у списках помилково було вказано, що двір колгоспний, не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не надано інших підтверджуючих з цього приводу документів, зокрема, рішення про надання дозволу (згоди) ОСОБА_3 на побудову спірного будинку, яке є єдиним належним та допустимим доказом того, який саме будинок споруджувався - колгоспний двір чи робітничий .

Посилання суду на копії витягу із по господарської книги за 1986-1990 роки, згідно яких спірний будинок віднесено до суспільної групи господарств - робітничий не може бути підтвердженням того, що в рішенні виконкому Городенківської районної Ради від 14 жовтня 1987 року №209, та в свідоцтві на право особистої власності на жилий будинок від 17 жовтня 1987 року, виданому виконавчим комітетом Городенківської районної Ради, в реєстровій книзі Коломийського бюро технічної інвентаризаціїза № 32 від 17 жовтня 1987 року внесено неправильні записи щодо віднесення господарства до суспільної групи колгоспний двір, оскільки такі внесені на підставі офіційних першоджерел.?

Відомості технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що виготовлений 27.07.2015 року не спростовують того факту, що спірний будинок не споруджувався як колгоспний двір та не правильно зареєстрований у 1987 року колгоспним двором.

Правом на подачу відзиву сторони не скористалися.

Позивачка ОСОБА_2 у засіданнях апеляційного суду заперечила вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Предстанвик Городенківської міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі.

У судовому засіданні апеляційного суду 16 лютого 2022 року апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, однак у судове засідання призначене на 14 березня 2022 року не з`явився, надіслав на адресу суду клопотання про зупинення провадження в справі до закінчення воєнного стану, посилаючись на те, що він залучений Коломийським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки на виконання робіт з оборони держави - транспортні перевезення.

Беручи до уваги, що апелянт не представив доказів щодо його мобілізації, у засіданні апеляційного суду надав свої пояснення по суті спору, колегія суддів дійшла висновку про можливість завершення розгляду справи у відсутності апелянта.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скаування рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради та свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що вказаний житловий будинок побудований ОСОБА_2 та її чоловіком ОСОБА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, був помилково віднесений та оформлений, як колгоспний двір. Про порушення свого права ОСОБА_2 дізналася у 2021 році при оформленні спадщини, а відтак порушене право підлягає поновленню.

Однак з таким висновком не погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як зазначено у частині першій статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст. 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст. 12 та ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Городенківської районної ради № 209 від 14.10.1987 року вирішено оформити право власності окремих громадян колгоспних дворів, комунальних та відомчих організацій на житлові будинки в селі Серафинці Серафинецької сільської ради згідно з додатком до рішення № 1 та видати власникам будинків свідоцтва про право власності; Коломийському МБТІ у відповідності з п. 7 Інструкції МКГ УРСР від 31.01.1966 року провести реєстрацію будинків, наведених у рішенні.

Згідно додатку № 1 Списку громадян власників житлових будинків по с. Серафинці за з/п «219», власник житлового будинку по АДРЕСА_1 , 1969 року побудови, погосподарськиий номер НОМЕР_2, група колгоспний двір - ОСОБА_3 (а.с. 95-96) .

Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 17.10.1987 року, виданого виконавчим комітетом Городенківської районної Ради жилий будинок в цілому з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_3 . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Городенківської районної ради №209 від 14.10.1987 року.

Вказаний жилий будинок (домоволодіння) в цілому зареєстрований в Коломийському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 та записаний в реєстрову книгу за реєстровим № 32 від 17 .10.1987 року.

Встановлено, що ОСОБА_3 , 1938 р.н. та ОСОБА_2 , 1939 р.н. були подружжям, зареєстрували шлюб 6 травня 1961 року, що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 06.05.1961 виконавчим комітетом Серафинецької сільської ради.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент його смерті, згідно довідки № 17-82, виданої 08.04.2021 Серафинецьким старостинським округом, в будинку по АДРЕСА_1 , разом із ним були зареєстровані та проживали: дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , невістка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онука ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онук ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , правнук ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ..

Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина. ОСОБА_2 30.03.2021 року звернулася в нотаріальну контору із заявою про оформлення спадщини після смерті її чоловіка, однак Державний нотаріус Городенківської районної державної нотаріальної контори, згідно постанови від 02 квітня 2021 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 з тих підстав, що згадане господарство згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Городенківської районної ради 17.10.1987 року, відносилось до колгоспного двору, кожному з членів колгоспного двору, які проживали станом на 15 квітня 1991 року, належить відповідна частка житлового будинку, проте частки в спадковому господарстві між членами бувшого колгоспного двору не визначені.

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради № 209 від 14.10.1987 року та видане на його підставі свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами АДРЕСА_1 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 посилаючись на те, що віднесення житлового господарства до колгоспного двору з наступною видачею свідоцтва про право власності колгоспного двору є помилковим та суперечить вимогам закону.

На підтвердження своїх вимог подала виписки з погосподарських книг та копії трудових книжок.

Так, згідно копій витягу із погосподарської книги за 1986-1990 роки (особовий рахунок № НОМЕР_2 ), господарство по АДРЕСА_1 віднесено до суспільної групи - робітничий двір, як голова сім`ї - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 так і члени сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син, ОСОБА_5 , 1966 р.н., невістка не значаться такими що були членами колгоспу чи працювали в колгоспі. У власності вказаного господарства зазначено житловий будинок 1969 року побудови.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_3 , 1938 р.н., встановлено, що він з 13.08.1963 по 21.03.1972 працював у «Городенковский ремстройучасток»; з 02.04.1987 по 02.11.1987 - у радгоспі «Выпасной».

Згідно записів трудової книжки, ОСОБА_2 , 1939 р.н., з 28.05.1963 по 18.03.1996 працювала у Городенківському райхарчкомбінаті.

Згідно довідки № 17-36, виданої 16.02.2021 Серафинецьким старостинським округом, при складанні списків виконавчим комітетом Серафинецької сільської ради в 1987 році на виготовлення свідоцтв на право особистої власності на житлові будинки в селі Серафинці було допущено помилку, а саме: двір, в якому проживав ОСОБА_3 був робітничий, а у списках помилково було вказано, що двір колгоспний.

Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 120, ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, згідно роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Суд правильно зазначив про те, що порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно да зазначених Вказівок суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. А отже статус колгоспного двору залежав від участі його члена в колгоспі.

Зібраними доказами в справі судом встановлено, що ні ОСОБА_3 , ні позивачка ОСОБА_2 , як на час побудови житлового будинку так і станом на час ухвалення рішення про визнання права власності на житловий будинок не були членами колгоспу та не працювали в колгоспі.

З огляду на встановлене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що віднесення житлового господарства по АДРЕСА_1 до колгоспного двору з наступною видачею свідоцтва про право власності колгоспного двору є помилковим, а відтак позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині є обгрунтованими.

Разом з тим, суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим обставинам справи щодо застосування позовної давності.

Суд зазначив, що позивач про порушення свого права дізналася при зверненні в нотаріальну контору для оформлення спадщини після смерті чоловіка, у лютому 2021 року та довідки Серафинецького старостинського округу №17-36 від 16.02.2021 року, а з позовом до суду звернулася 25.05.2021 року, тобто не пропустила строк позовної давності для пред`явлення позову.

Однак такий висновок суду необґрунтований.

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 звернувся із заявою про застосування строку позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 з цих підстав.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР (чинної станом на час ухвалення рішення та видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Такої правової позиції дійшов Верховний суд України під час розгляду справи № 6-2469цс16.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У справі що переглядається, рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради та видане на його підставі свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за колгоспним двором видані у 1987 році.

Правостановлюючий документ перебував у розпорядженні його власників, у тому числі і позивачки ОСОБА_2 . Голова двору ОСОБА_3 з часу видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок по день його смерті у 2013 році не оспорював право власності на будинок за колгоспним двором. А відтак колегія суддів приходить до висновку про презумпцію можливості та обов`язку ОСОБА_2 знати про стан своїх майнових прав, зокрема щодо права власності на житловий будинок як члена колгоспного двору, а не як частки в спільній сумісній власності подружжя.

Та обставина, що оформленням документів на будинковолодіння займався ОСОБА_3 , а позивачка їхнім змістом не цікавилася не дає підстав для висновку, що позивачка з 1987 року по 2021 рік не могла довідатися про порушення свого права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка знала про оформлення права власності на спірний житловий будинок у 1987 році, позов про визнання недійсним права власності на спірне будинковолодіення за колгоспним двором пред`явила у 2021 році, тобто за спливом позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, то у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити з підстав спливу позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Оскільки суд першої інстанції не дав належної правової оцінки зібраним доказам по справі, постановив рішення з порушенням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Городенківського районного суду від 02 грудня 2021 року в частині задовлених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Городенківської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Городенківської районної ради №209 від 14.10.1987 року в частині визнання права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за колгоспним двором; визнання незаконним та скасування свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 , видане виконавчим комітетом Городенківської районної ради 17.10.1987 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.Д. Девляшевський

О.О. Томин