Номер провадження: 22-ц/813/2002/22
Номер справи місцевого суду: 505/507/20
Головуючий у першій інстанції Вергопуло А. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог про предмет спору- ОСОБА_3 ) про стягнення грошових коштів, на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вергопуло А.К. 01 жовтня 2020 року у м. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Котовського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог про предмет спору - ОСОБА_3 ) про стягнення грошових коштів (а.с. 2-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу він отримав споживчий кредит у розмірі 14 329,27 доларів США згідно договору про надання споживчого кредиту №0 від 06.10.2008 року. На взяті кошти був придбаний житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21.10.2014 року вказаний житловий будинок був визнаний спільною сумісною власністю подружжя, та, в порядку поділу майна, було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину спірного будинку за кожним.

Позивач зазначає, що він одноособово погасив кредит. Праву на спільну сумісну власність на житловий будинок кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання будинку.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 81-82).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно довідки Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) №24760/35-32 від 01.10.2020 року, виконавче провадження ВП56812820 було закінчене 26.12.2019 року на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, а саме, погашенням заборгованості ОСОБА_1 (а.с 87-89).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 26 січня 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Котовську Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області, за актовим записом №12.

Від шлюбу сторони дітей не мають.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

06 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 18000,00 доларів США, 15,00% річних за користування кредитом, кінцевий термін повернення - 05 жовтня 2029 року, а ОСОБА_1 , в свою чергу, взяв на себе зобов`язання у встановлені кредитним договором строки повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

06 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 232804 в якості забезпечення за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту № 0 від 06 жовтня 2008 року.

Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21.10.2014 року у справі №505/4018/14-ц було визнано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя було визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, за кожним.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 16.06.2016 року у справі №505/385/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2018 року, було стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.10.2008 року у розмірі 14329,27 доларів США та пеню у розмірі 9412,57 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 5142,12 грн., тобто по 2571,06 грн.

Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2019 року у справі №505/385/16-ц було замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП 56812820 ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» на його правонаступника ОСОБА_3 , у цивільній справі №505/385/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Згідно довідки Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №24760/35-32 від 01.10.2020 року, виконавче провадження ВП 56812820 було закінчене 26.12.2019 року на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «По виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с.79).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У частині четвертій статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 зроблено висновок, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст.77,79,81 ЦПК України визначено, що є належними, достовірними, достатніми доказами. Статтею78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що спільний житловий будинок був придбаний на кредитні кошти. На підставі положень статті 65 СК України колегія суддів вважає встановленим, що кредитний договір №0 від 06.10.2008 року був укладений позивачем в інтересах сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №505/385/16-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.10.2008 року дійсно завершене.

Однак, судам першої та апеляційної інстанцій позивачем не надано доказів, ким саме була погашена заборгованість - ОСОБА_1 чи ОСОБА_4 , а також у якій частині кожен з них погасив таку заборгованість. Не надано також судам квитанцій про погашення боргу з зазначенням платника. Адже у разі повної сплати боргу саме ОСОБА_4 , тобто не стороною у справі, вказане спростовує твердження позивача про те, що відповідні зобов`язання виникли в інтересах сім`ї та виключає стягнення половини боргу на користь позивача.

Вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що саме ним було погашено заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.10.2008 року.

Колегія суддів зауважує, що з довідки Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) №24760/35-32 від 01.10.2020 року вбачається, що у виконавчій службі перебувало виконавче провадження №56812820 про примусове стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за кредитними договором у розмірі 14 329, 27 доларів США та пені у розмірі 9 412, 57 грн.

При цьому, враховуючи солідарний обов`язок обох боржників по сплаті суми боргу, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу, що грошові кошти у розмірі 14 329, 27 доларів США та пені у розмірі 9 412, 57 грн. були сплачені одноособово ОСОБА_1 .

Більш того, зі вказаної довідки Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Одеса) вбачається, що на виконанні виконавчої служби перебувало виконавче провадження №60938828 по примусовому виконанню постанови №б/н, виданої 24.07.2018 р. Подільським МВДВС ГТУЮ в Одеській області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 770 доларів США та 941,26 грн., та додатково виконавчого збору у розмірі 257,11 грн. на користь виконавчої служби.

Таким чином, враховуючи що відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, то можна дійти можливого висновку, що розмір суми боргу, сплачений ОСОБА_1 за виконавчим провадженням №56812820, становить 7700 доларів США (7700х10%=770), а не 14 329, 27 доларів США, як зазначено ОСОБА_1 у позовній заяві.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що апелянт у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо одноособової сплати ним заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 06.10.2008 року в розмірі 14 329, 27 доларів США та пені у розмірі 9 412, 57 грн., на підставі чого колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе