ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2293/22 Справа № 215/5705/19 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2019 року до Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу за рішенням Тернівського районного суду від 20.09.2004 р. залишився проживати з ним, зареєстрований за місцем проживання, знаходиться на його утриманні, відповідач сплачувала аліменти на утримання дитини на його користь. По досягненню сином 18 років, виплату аліментів було припинено, але син вступив до Криворізького національного університету та з 01.09.2019 р. навчається на денному відділенні на платній основі. Позивач працює, підприємницьку діяльність не здійснює, заробітна плата складає 3500+1350=4850 грн., але оскільки відповідач має заборгованість з виплати аліментів до досягнення повноліття дитини, відсутність матеріального утримання ставить його у скрутне матеріальне становище, вважає, що відповідач зобов`язана утримувати свою дитину до досягнення нею 23 років до закінчення ним навчання та оскільки відповідач працює за кордоном, отримує заробітну плату і на даний час має можливість надавати матеріальну допомогу, а у добровільному порядку надавати таку допомогу відмовляється, тому просить суд позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року по справі № 215/5705/19, яким відмовлено в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання ОСОБА_3 , скасувати у зв`язку неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з урахуванням нових обставин проживання відповідачки за кордоном, прийняти заходи для забезпечення позову і для з`ясування фактичного реального місця проживання і матеріального становища відповідачки ОСОБА_2 ..

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , (а.с.17) ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якого є відповідач у справі.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.09.2004 року передано дитину ОСОБА_3 на виховання позивачу по справі (а.с.18) з підстав ухилення відповідачем ОСОБА_2 від виконання рішення суду про усунення перепон у спілкуванні з дитиною.

Згідно акту з місця проживання, підписаного мешканцями будинку та майстром дільниці ОСОБА_3 мешкає за адресою АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 з 2012 року (а.с.20).

Відповідно до договору № 235 від 07.08.2019 р. (а.с.133) ОСОБА_3 на даний час навчається в Криворізькому національному університеті на денній формі навчання з оплатою освітньої послуги у розмірі 12900 грн., щорічно. Передбачуваний термін закінчення навчання 30.06.2023, що підтверджується довідкою від 15.09.2020 року за №26-312/2020 (а.с.183).

Відповідно до квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.08.2019 року, 29.11.2019 року, 18.01.2020 року, 20.02.2020 року, 25.04.2020 року ОСОБА_6 здійснювалась оплата за навчання ДВНЗ «Криворізький національний університет» (а.с.134-136).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 №150 від 24.03.2020 року, яка видана відділом освіти Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 р. сукупний дохід позивача складає 43454.16 грн. (а.с.130)

На виконання ухвали суду першої інстанції, ДПС України ГУ ДПС у Дніпропетровській області надано відомості з якої вбачається, що згідно податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2018 рік - доходи ОСОБА_1 склали - 1 432 941,39 грн. за 2019 рік - 223 000,0 грн.; за період 01.01.2018 рік по 31.03.2020 рік.

Відповідно до реєстраційного номеру облікової картки платника податків з Державного реєстру інформація про доходи ОСОБА_2 та сплати платежів до державного бюджету - відсутня (а.с.175-177, 179-181).

На підтвердження відсутності трудової діяльності суду першої інстанції надано копію трудової книжки (а.с.89-92) та інформацію з офіційного сайту Міністерства юстиції України про припинення діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця (а.с.93).

Правовідносини між сторонами регулюються ст.ст. 182, 198-200 Сімейного Кодексу України, згідно норм яких - якщо повнолітні донька, син продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. При встановленні розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього утриманців, стан здоров`я та інші суттєві обставини, можливість надання утримання другим з батьків. Розмір аліментів встановлюється в твердій грошовій сумі, або в частці від заробітку. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У відповідності зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні діти продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з п. 20 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з якими вони проживають.

На підставі наданих позивачем доказів, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 , який є сином сторін у справі досяг повноліття та навчається у ДВНЗ «Криворізькій національний університет» але позивач визначаючи розмір аліментів, які просить стягнути на свою користь не надав суду належних та достатніх доказів на понесені ним витрати у зв`язку з продовженням навчання сина ОСОБА_3 , якими обґрунтовує потребу у матеріальній допомозі.

Крім того, як вбачається з квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 самостійно здійснює оплату за навчальні послуги, тоді як умовою стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, є недостатність забезпечення коштами як для навчання, так і для інших необхідних потреб (маються на увазі побутові потреби - харчування, одяг, користування транспортом, придбання навчальної літератури, посібників).

Тобто, позивач не довів суду першої інстанції наявну можливість у відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, оскільки обов`язок по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, не є продовженням обов`язку по утриманню дитини до вісімнадцяти років. Це два самостійні обов`язки, які закріплені в різних главах СК України, вони мають власні підстави виникнення і припинення.

Відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано суду першої інстанції доказів на право звернення його до суду з позовом, отримання відповідачем доходу та не надано доказів, що підтверджують складне матеріальне становище позивача та негайну необхідність в матеріальному забезпеченні повнолітнього сина.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що відповідачка працевлаштована за кордоном та отримує стабільний дохід, а тому має можливість допомагати матеріально, колегія суддів ставиться критично, оскільки жодних доказів на підтвердження даних обставин, а також доказів щодо працевлаштування відповідачки за кордоном й розміру доходів відповідачки позивачем ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції не надано.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до норм СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та зобов`язані утримувати повнолітніх дітей до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова