Провадження № 2/161/71/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2022 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_4 25 січня 2014 року зареєстровано шлюб, про що внесено актовий запис № 64. Від даного ІНФОРМАЦІЯ_1 шлюбу народилась дитина ОСОБА_5 . Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя було набуто нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 108,3 кв.м. та земельна ділянка площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627. Зокрема, вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки № 144261 від 08.04.2015 року було придбано за спільні кошти земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , на якій в подальшому спільно було побудовано житловий будинок площею 108.3 кв.м., право власності на дане майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 . Зазначає, що через місяць після купівлі земельної ділянки позивачем було продано належну їй на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 360 000 гривень, що еквівалентно 18 000 доларів США і ці кошти були використані на будівництво будинку. Таким чином, вказує, що внесла більшу частину коштів на будівництво будинку а саме 2/3 його частин. Крім того, зазначає, що вона під час перебування у шлюбі працювала на різних роботах та заробляла для сім`ї кошти. Разом з тим, позивач вказує, що самостійно виховує і утримує спільну з відповідачем доньку.

Враховуючи наведене, з посиланням на вимоги ст.ст. 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 356, 357, 368, 372 ЦК України, позивач просить визначити за нею право власності на ѕ частин житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 108,3 кв.м. та ѕ частин земельної ділянки площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627, у спільному майні подружжя, відступивши від рівності часток.

Ухвалою від 18 серпня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

22 вересня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він повністю заперечує проти заявлених позовних вимог та просить в їх задоволенні відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Наголошував також на тому, що частка позивача у спільному майні подружжя підлягає збільшенню відповідно до вимог ч.2 ст. 70 СК України та ст. 357 ЦК України.

В судовому засіданні представник відповідача частково визнав позовні вимоги, та не заперечив щодо поділу майна подружжя, виходячи з рівності часток кожного з подружжя.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2014 року. Шлюб розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду від 14 грудня 2021 року. В шлюбі народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 8 квітня 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В., ОСОБА_4 придбав земельну ділянку площею 0, 12 га, кадастровий номер :01:001:0627, яка знаходиться в АДРЕСА_3 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В подальшому на вищевказаній земельній ділянці було збудовано житловий будинок площею 108,3 кв.м, який введено в експлуатацію на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 01.12.2015 року та зареєстровано право власності на даний об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 18, за ОСОБА_4 .

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Судом достовірно встановлено, що спірна земельна ділянка придбана та житловий будинок збудовано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час набуття у власність спірного майна, будівництво будинку здійснювалось за спільні кошти, домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між ними не було.

Як на підставу визнання за позивачем права власності на 3/4 частин спірного нерухомого майна позивач покликається на ту обставину, що 26 травня 2015 року вона продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_4 , за яку отримала кошти в сумі 360 000 гривень, що еквівалентно 18 000 доларів США, а кошти від реалізації якої повністю витрачені на будівництво спірного будинку. Обставини реалізації належної позивачу квартири підтверджуються наявною в матеріалах справи копією договору купівлі-продажу від 26 травня 2015 року.

Частина 1 статті 3 ЦПК України зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Жодних належних до допустимих доказів, які підтверджують обставину внесення коштів, отриманих від реалізації належної на праві особистої приватної власності позивачу квартир, суду не надано, та не здобуто таких доказів в ході розгляду справи. Показання свідків, які стверджували про дану обставину, грунтуються лише на поясненнях позивача ОСОБА_4 , а не на власних.....

Таким чином, позивачем ОСОБА_4 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком.

З урахуванням всіх досліджених у справі доказів суд вважає, що спірне нерухоме майно було набуте подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, отже, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Факт ухвалення судом 13 січня 2022 року рішення про стягнення аліментів з відповідача не свідчить про те, що розмір аліментів, які одержуються, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування. Окрім того, з позовом про стягнення аліментів позивач звернулась вже під час розгляду судом вправи про поділ майна подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Тому, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_4 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4052 гривні 85 копійок, що пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, на підставі ст.ст. 60,63, 70, 71 СК ЗК України, ст. 372 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя виділити у власність ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер :01:001:0627.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 4052 гривні 85 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_4 ( адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складання повного тексту рішення 27 лютого 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк