Справа № 630/584/20
Провадження № 2/630/9/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Медведєвої Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Жиленко Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/584/20 (провадження № 2/630/9/22) за первісним позовом ОСОБА_1 до Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця», Люботинська міська рада Харківської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно: будівлю гаражу літ. «Б-1» з навісом літ. «б», з навісом літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівлю Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та зустрічним позовом АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» до ОСОБА_1 , третя особа Фонд державного майна України, про визнання недійсним договору купівлі-продажу побутового приміщення ПД-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , від 27 травня 1992 року, укладеного між Виробничо-будівельним кооперативом «Вега» та Люботинською дистанцією колії,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 вказав наступне: 27 травня 1992 року між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці, як продавцем, та Виробничо-будівельним кооперативом «Вега» (далі за текстом - ВБК «Вега»), як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, за яким покупець придбав у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 , сплативши за неї продавцю обумовлену договором вартість 1486 карбованців. Придбані приміщення ВБК «Вега» використовував у своїй виробничій діяльності до моменту припинення свого існування. Рішення про ліквідацію ВБК «Вега» було прийнято виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів 11 червня 1996 року. В процесі ліквідації рішенням загальних зборів членів ВБК «Вега» від 17 серпня 1997 року усе належне кооперативу майно було вирішено передати у власність ОСОБА_1 . Від моменту прийняття вказаного рішення він, ОСОБА_1 , фактично володіє нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 (нова назва - АДРЕСА_1 ). З метою отримання правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно він звертався з відповідною заявою до Люботинської міської ради Харківської області, яка своїм рішенням № 218 від 20 березня 2007 року надала дозвіл на розміщення вказаних вище нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , без прийняття в експлуатацію, але вказала на необхідність оформлення права власності лише в судовому порядку. Тому він, ОСОБА_1 , вимушений був звернутися до суду з даними позовом, бо впевнений, що набув право власності на законних підставах.

Ухвалою від 16 листопада 2020 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд у підготовчому засіданні.

Ухвалою від 09 лютого 2021 року первісного відповідача за позовом ОСОБА_1 - Люботинську дистанцію колії Південної залізниці на підставі клопотання позивача було замінено на належного відповідача - Регіональну філію «Південна залізниця» АТ «Українська залізниця». Одночасно з цим від Люботинської міської ради Харківської області та від КП «Люботинське БТІ» витребувані документи та інвентаризаційні справи на будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Представниками відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» - адвокатами Пономаренко М.А. і Жиленко Х.О. поданий відзив від 19 лютого 2021 року, в якому вони просили відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так, спірне нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , фактично розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні АТ «Українська залізниця» на підставі Державного акту 1-ХР № 002204 на право постійного користування землею від 15 грудня 2000 року. Від так ОСОБА_1 самовільно зайняв та використовує на свій розсуд земельну ділянку за вказаною адресою, яка ним огороджена шиферним парканом. Під час проведення комісійного обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , були виявлені збудовані приміщення, які не обліковуються на балансі АТ «Укрзалізниця». Але з огляду на наявний паркан працівники АТ «Укрзалізниця» не змогли отримати доступ до будівель, які мають інвентарні номери 152 і 168, які обліковуються на балансі підприємства. На думку відповідача, спірні нежитлові приміщення були збудовані позивачем ОСОБА_1 самочинно, без права на виконання будівельних робіт, та вони не були прийняті в експлуатацію. Тому у позивача відсутні законні підстави для визнання права власності на об`єкт, який фактично є незавершеним будівництвом.

Відповідачем Люботинською міською радою Харківської області процесуальних заяв по суті справи не подано, лише направлено листа з проханням проводити розгляд справи за відсутності її представника.

Представниками відповідача АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» - адвокатами Пономаренко М.А. і Жиленко Х.О. поданий зустрічний позов від 19 лютого 2021 року, в обґрунтування якого вказали наступне. З договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року випливає, що побутові приміщення ПД-2 за адресою: АДРЕСА_2 , які були придбані ВБК «Вега», розташовані в межах полоси відводу залізниці. Внаслідок реорганізації Люботинської дистанції колії Південної залізниці її правонаступником є АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця». В АТ «Укрзалізниця» відсутня інформація про укладення договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року, тим паче що Люботинська дистанція колії не мала жодних повноважень на вчинення побідного правочину. На час укладення оспорюваного договору діяв Закон України «Про приватизацію майна державних підприємств», в якому в статті 15 були визначено способи приватизації державного майна, зокрема, шляхом продажу на аукціоні чи за конкурсом або шляхом викупу. В будь-якому разі приватизація державного майна мала відбуватися під контролем Фонду Державного майна України. Але в розпорядженні Фонду відсутня інформація та документи щодо здійснення ВБК «Вега» приватизації будівель побутових приміщень ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 . Від так договір купівлі-продажу від 27 травня 1992 року був укладений всупереч законодавству України. Тому до такого договору має бути застосована ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, яка визначає недійсною ту угоду, що не відповідає вимогам закону. Таким чином договір купівлі-продажу від 27 травня 1992 року є недійним з моменту його укладання.

Ухвалою від 22 лютого 2021 року прийнято до розгляду зустрічний позов та вимоги за зустрічним позовом були об`єднані в одне провадження з первісним позовом, для учасників справи визначені строки для подання процесуальних заяв по суті справи.

ОСОБА_1 , як відповідачем за зустрічним позовом, поданий відзив від 25 лютого 2021 року, в якому він просив відмовити в задоволення вимог АТ «Укрзалізниця», застосувавши до них наслідки спливу строку позовної давності. ОСОБА_1 вказав, що ще у березні 2008 року він звертався до Люботинського міського суду Харківської області із позовом про визнання права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , який був заснований, зокрема, на тих обставинах, що 27 травня 1992 року між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці, як продавцем, та Виробничо-будівельним кооперативом «Вега» (далі за текстом - ВБК «Вега»), як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу, за яким покупець придбав у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 . Ухвалою суду від 30 липня 2008 року було відкрито провадження в справі № 2-184/08 за його позовом, в якому третьою особою була визначена Південна Залізниця. Під час розгляду цієї справи представник Південної Залізниці за довіреністю Тур Р.С. ознайомлювався з матеріалами справи, приймав участь в судових засіданнях. Від так Південна Залізниця була обізнана про існування договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року та ще у 2008 році мала змогу звернутися до суду з відповідним позовом, але в межах строку позовної давності цього не зробила.

Копію відзиву позивачем за зустрічним позовом АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» було отримано від ОСОБА_1 25 лютого 2021 року, що підтверджується відбитком штампу реєстрації вхідної кореспонденції. Але у визначений судом п`ятиденний строк від дня отримання копії відзиву позивач за зустрічним позовом відповідь на відзив не подав.

Відповідь на відзив від 12 березня 2021 року представниками АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» адвокатами Пономаренко М.А. і Жиленко Х.О. направлено на адресу суду поштою 16 березня 2021 року. З огляду на відсутність доказів існування поважних причин неможливості подання відповіді на відзив у визначений судом строк, ухвалою, що була постановлена в судовому засіданні 03 листопада 2021 року без виходу до нарадчої кімнати, позивачу за зустрічним позовом відмовлено в прийняті до розгляду відповіді на відзив.

Третьою особою за зустрічним позовом Фондом державного майна України були направлені письмові пояснення від 30 березня 2021 року. В судовому засіданні 03 листопада 2021 року ухвалою, що була постановлена без виходу до нарадчої кімнати, третій особі за зустрічним позовом відмовлено в прийняті до розгляду письмових пояснень.

Подальший розгляд справи проведений за наявними матеріалами.

07 жовтня 2020 року представником відповідача Крутьком Т.М. подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вимоги за первісним позовом підтримали та просили їх задовольнити, проти вимог, заявлених у зустрічному позові, заперечили та просили відмовити в їх задоволенні. В своїх промовах вони посилалися на обставини, викладені у позові та відповіді на зустрічний позов. Позивач ОСОБА_1 додатково пояснив, що договір купівлі-продажу від 27 травня 1992 року був засвідчений головою виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів, бо на той час державні нотаріуси не посвідчували договори, які укладали між собою юридичні особи.

Представник АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» адвокат Жиленко Х.О. в судовому засіданні проти вимог за первісним позовом заперечувала та просила задовольнити вимоги, заявлені у зустрічному позові. Під час виступу з промовою представник Жиленко Х.О. посилалася на обставини, викладені у зустрічному позові, окремо наголосила на тому, що будівлі, на які претендує позивач ОСОБА_1 , являються самочинним будівництвом і розташовані на земельній ділянці, якою користується АТ «Українська залізниця».

В судовому засіданні, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

27 травня 1992 року між Люботинською дистанцією колії Південної Залізниці, як продавцем, та ВБК «Вега», як покупцем, був укладений в письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким покупець придбав у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 9). За цим договором покупець ВБК «Вега» зобов`язався сплатити продавцю на його розрахунковий рахунок обумовлену вартість предмету купівлі 1486 карбованців, а продавець зобов`язався звільнити приміщення будівлі та передати їх покупцю протягом 10 днів разом з усіма документами. Вказаний договір був засвідчений головою виконавчого комітету Люботинської міської ради народних депутатів Н.Ю Ісаєнко.

У відповідності до ст. 41 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного договору, угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Ст. 44 цього Кодексу було передбачено, що у письмовій формі повинні укладатися, зокрема, угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. В той же час нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі (ст. 47 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В тому разі, якщо предметом договору купівлі-продажу був житловий будинок, то такий договір згідно з положенням ст. 227 ЦК УРСР 1963 року підлягав нотаріальному посвідченню, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги мало наслідком недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку також підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

На підтвердження виконання сторонами укладеного 27 травня 1992 року договору купівлі-продажу представлені рахунок-фактура № 30 від 21 травня 1992 року, виданий Люботинською дистанцією колії на здійснення оплати кооперативом «Вега» вартості будівлі побутового приміщення ПД-2 станції Люботин в розмірі 1486,00 карбованців (т. 2 а.с. 35), виписка з інвентаризаційної картки на будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин (т. 2 а.с. 35), та платіжний документ № 59 від 27 травня 1992 року про перерахування кооперативом «Вега» на користь Люботинської дистанції колії грошових коштів в сумі 1486 карбованців в якості попередньої оплати за будівлю побутового приміщення згідно з рахунком № 30 від 21 травня 1992 року (т. 1 а.с. 10).

За ініціативою позивача в судовому засіданні було допитано в якості свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що в період з 1991 і по 1999 роки очолювала виконавчий комітет Люботинської міської ради, а до 1991 року була керівником станції Люботин Південної Залізниці, яка як і Люботинська дистанція колії входила до структури Сумського відділення Південної Залізниці. Свідок ОСОБА_5 підтвердила суду, що до неї, як голови виконавчого комітету звернулись особисто голова ВБК «Вега» ОСОБА_1 і начальник Люботинської дистанції колії ОСОБА_3 з проханням засвідчити укладений між ВБК «Вега» і Люботинської дистанції колії договір купівлі-продажу. Вказаними особами також були представлені для перевірки письмовий дозвіл Сумського відділення Південної Залізниці та керівництва Південної залізниці на відчуження будівель, вказаних у договорі, та документи про перерахування грошових коштів в якості оплати за продані будівлі. Перевіривши вказані документи, вона, ОСОБА_5 , засвідчила своїм підписом та печаткою виконавчого комітету договір купівлі-продажу. Як колишній керівник станції Люботин, вона, ОСОБА_5 , знала, що без письмовому дозволу Сумського відділення Південної Залізниці та керівництва Південної залізниці подібний договір не міг бути укладений начальником Люботинської дистанції колії. Засвідчення виконавчим комітетом договорів, укладених між суб`єктами господарювання, на той час було звичною практикою, адже органи прокуратури здійснювали нагляд за дотриманням цією умови та проводити періодичні перевірки.

Оцінюючи наведені вище обставини в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 27 травня 1992 року був укладений з дотриманням вимог закону щодо його простої письмової форми.

В той же час, представники АТ «Укрзалізниця» у зустрічному позові стверджували про невідповідність вказаного договору вимогам Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» від 04 березня 1992 року, який набув чинності 15 березня 1992 року. Але з такими доводами суд не погоджується та відхиляє їх з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 цього Закону приватизація майна державних підприємств України (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб.

Статтею 5 цього ж Закону визначено, що до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать:

майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами;

незавершене будівництво;

частки (паї, акції), що належать державі у майні господарських товариств та інших об`єднань.

Приватизація державного майна, як це передбачено в ст. 15 вказаного вище Закону, здійснюється шляхом:

продажу об`єктів приватизації та незавершеного будівництва на аукціоні, за конкурсом, в тому числі з виключним застосуванням майнових сертифікатів, вільно конвертованої валюти;

продажу часток (акцій, паїв) у майні підприємств на аукціоні, за конкурсом, на фондовій біржі та іншими способами, що передбачають конкуренцію покупців;

викупу майна державного підприємства, зданого в оренду;

викупу майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації;

викупу об`єктів малої приватизації товариствами покупців, створеними працівниками цих об`єктів.

Аналізуючи положення наведених статей Закону, можна дійти висновку, що вирішальним є саме визначення того, чи відноситься конкретне майно державного підприємства до об`єктів приватизації чи ні, а не те, у який спосіб було здійснено державним підприємством відчуження того чи іншого майна.

Будівлі побутового приміщення, зазначені у договорі купівлі-продажу від 27 травня 1992 року, в момент їх відчуження не представляли собою єдиний (цілісний) майновий комплекс та не могли бути виділені зі складу Люботинської дистанції колії в самостійне підприємство. А від так ці будівлі не можна категорично віднести до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, що виключає невідповідність укладеної угоди вимогам закону.

Підсумовуючи викладене вище, суд вважає встановленою ту обставину, що ВБК «Вега» набув право власності на будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки спірні будівлі були передані кооперативу разом з документами на ці будівлі, на підставі яких відбулось укладення договору від 27 травня 1992 року.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 7 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР», в редакції від 07 березня 1991 року, який чинним на даним час, власністю кооперативу є засоби виробництва та інше майно, які належать йому і необхідні для здійснення статутних завдань. Кооперативові можуть належати будинки, споруди, машини, устаткування, транспортні засоби, продуктивна і робоча худоба, вироблена продукція, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей його діяльності.

Отже ВБК «Вега» на законних підставах мав право володіти будівлями побутового приміщення ПД-2 станції Люботин , які були ним придбані.

Статтею 15 цього ж Закону визначений порядок припинення діяльності кооперативу. Так, реорганізація (злиття, приєднання, розділення, виділення, перетворення) і припинення діяльності (ліквідація) кооперативу провадяться за рішенням його загальних зборів.

В той же час передбачено, що діяльність кооперативу може бути припинено також за рішенням виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів, що зареєстрував кооператив, у таких випадках:

а) коли кооператив протягом року з моменту реєстрації не приступив до виробничо-господарської діяльності або не поновив фактично припинену діяльність після скінчення року після подачі останньої декларації про доходи;

б) при тривалій (більше шести місяців) неплатоспроможності кооперативу;

в) коли, незважаючи на винесене виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, що зареєстрував кооператив, попередження, кооператив неодноразово або грубо порушує законодавство, яке регулює діяльність кооперативу, фінансову дисципліну, встановлений порядок здійснення зовнішньоторговельних операцій або статут даного кооперативу.

Рішення виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про припинення діяльності кооперативу може бути оскаржено в суд протягом місячного строку з дня його вручення кооперативу. Рішення про припинення діяльності кооперативу набирає чинності після скінчення зазначеного строку, а в разі, коли його оскаржено, - після набрання законної сили рішенням суду.

При ліквідації кооперативу майно, яке лишилося після розрахунків з бюджетом, банками та іншими кредиторами, розподіляється між членами кооперативу.

Так, виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів було прийнято рішення № 979 від 11 червня 1996 року (т. 2 а.с. 19) про ліквідацію ВБК «Вега», який розташований за адресою: АДРЕСА_2, на тих підставах, що кооператив не має змоги здійснювати фінансово-господарську діяльність та не має заборгованості перед бюджетом.

В матеріалах інвентаризаційної справи № 9971, сформованої Люботинським БТІ, та яку було витребувано для огляду в судовому засіданні за ініціативою представника відповідача, наявний оригінал протоколу від 11 липня 1996 року загальних зборів членів ВБК «Вега», на яких предметом розгляду було питання розподілу майна, що належить кооперативу, після його ліквідації. Наявність такого протоколу свідчить про те, що керівництвом ВБК «Вега» не було в судовому порядку оскаржено рішення виконавчого комітету № 979 від 11 червня 1996 року про ліквідацію кооперативу. Тому суд виходить з того, що таке рішення набрали чинності, та була розпочата робота по ліквідації кооперативу.

Повноваження щодо розподілу майна кооперативу серед його членів визначені також в п. 55 Статуту ВБК «Вега» (т. 1 а.с. 239-251).

З протоколу загальних зборів членів ВБК «Вега» від 11 липня 1996 року вбачається, що членами кооперативу прийнято рішення про передачу усього майна, яке належить кооперативу в особисту власність лише однієї особи - ОСОБА_1 , який є позивачем в даній справі. Таке рішення було прийнято з огляду на ті обставини, що лише на основі вкладених ОСОБА_1 грошових коштів та зусиль був сформований статутний фонд кооперативу та набуте кооперативом майно.

Законом України «Про власність», в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення загальними зборами членів ВБК «Вега», було передбачено право громадян, які є членами кооперативів, на набуття у власність майна цього кооперативу, в тому числі й будівель і приміщень. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (ст. 15 Закону).

З огляду на викладене вище, суд вважає встановленим той факт, що позивач ОСОБА_1 , як фізична особа, набув у свою власність будівлю побутового приміщення ПД-2 станції Люботин за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак у можливості позивачу вчиняти дії по розпорядженню вказаними будівлями перешкодою стало те, що ВБК «Вега» набуте ним право власності на ці будівлі на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року не зареєстрував у належний спосіб.

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056) були затверджені Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Ці Правила були розроблені з метою впровадження державної системи реєстрації, обліку та оцінки вартості нерухомого майна, а також системи нагляду і контролю за його використанням та утриманням.

В розділі 5 Правил був визначений порядок оформлення фізичним особам права власності на об`єкти нерухомого майна при відсутності правовстановлюючих документів.

Так, при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в цих Правилах (додаток N 1), зацікавлена фізична особа подає до місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування заяву про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна і отримання свідоцтва про це (п. 5.1. Правил).

З матеріалів інвентаризаційної справи № 9971 вбачається, що ОСОБА_1 з метою оформлення технічної документації на спірні будівлі вперше звернувся до Люботинського БТІ лише в серпні 2005 року.

На той час вже діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року. Згідно з п. 1.4. цього положення обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

В розділі VIII Тимчасового положення визначені особливості оформлення права власності на нерухоме майно. Так, згідно з п. 8.1.-8.3. оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування, зокрема, фізичним особам та юридичним особам, які в разі припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що припиняється. До заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ.

29 січня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області з заявою про оформлення на його ім`я права власності на будівлі за адресою: АДРЕСА_2 , які ним були отримані від ВБК «Вега».

З технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 15 вересня 2008 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , були розташовані будівля погрузпункту літ. «А-1» з сіньми літ. «а», з входом у підвал літ. «авх», з підвалом літ. «аппд», з котельнею літ. «А1-1», гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та побутова будівля літ. «В-1» з тамбуром літ. «в», будівля приміщення вагарів літ. «Г-1», водопровід літ. «К» та вбиральня лід. «Д» (т. 1 а.с. 16-22).

Заяву ОСОБА_1 щодо оформлення права власності на будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , вперше було розглянуто виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області 20 березня 2007 року, про що свідчить рішення № 218. Цим рішенням виконавчий комітет надав дозвіл на розміщення усіх будівель, які розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , без прийняття в експлуатацію, як такі, що були побудовані до введення в дію ДБН А.З.1-3-94, та вказав на необхідність оформлення права власності на нежитлові будівлі в судовому порядку (т. 1 а.с. 222). В свою чергу, це вказує на необґрунтованість доводів відповідача та його представників про те, що спірні будівлі були збудовані позивачем ОСОБА_1 самочинно.

Пізніше виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на підставі рішення № 358 від 15 квітня 2008 року були внесені зміни до рішення № 218 від 20 березня 2007 року, викликані потребою у розмежуванні будівель, на які оформлено право власності на державу Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України в повному господарському віданні СТГО «Південна залізниця», від будівель, стосовно яких ОСОБА_1 подано заяву про оформлення права власності (т. 1 а.с. 228, 229).

Вказаним рішенням № 358 від 15 квітня 2008 року будівлі погрузпункту літ. «А-1» з сіньми літ. «а», з входом у підвал літ. «авх», з підвалом літ. «аппд», з котельнею літ. «А1-1» та вбиральні лід. «Д» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 ; будівлі приміщення вагарів літ. «Г-1» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 ; іншим нежитловим будівлям - гаражу літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та побутовій будівлі літ. «В-1» з тамбуром літ. «в», залишено існуючу адресу АДРЕСА_2 .

На будівлі, передані у власність держави Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України, виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області на підставі рішення № 358 від 15 квітня 2008 року були видані свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 квітня 2008 року серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 відповідно (т. 2 а.с. 50-61).

В інвентаризаційній справі № 9971 наявний лист начальника Сумського будівельно-монтажного управління СТГО «Південна залізниця» від 17 жовтня 2007 року, адресований начальнику Люботинського БТІ, в якому наголошено на тому, що будівля погруз пункту перебуває на балансі управління, а будівлі, які розташовані поруч, були придбані ОСОБА_1 .

Аналогічного листа від 05 березня 2008 року начальником Сумського будівельно-монтажного управління СТГО «Південна залізниця» було направлено на адресу Люботинської міської ради Харківської області, в якому підтверджено факт того, що предметом договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року були будівлі ПД-2 ст. Люботин, розташовані по АДРЕСА_2 , на які підприємство не заявляє ніяких вимог.

Отже факт набуття ВБК «Вега» в особі його голови ОСОБА_1 у власність спірних будівель визнавався уповноваженою організацією Південної залізниці ще у 2007-2008 роках, що також підтверджує правдивість показань свідка ОСОБА_5 про існування в момент засвідчення нею договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року дозволу вищестоящого органу управління Люботинської дистанції колії на відчуження спірних будівель на користь ВБК «Вега».

Рішенням Люботинської міської ради № 73 від 23 лютого 2016 року назву АДРЕСА_3 змінено на нову - АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Люботинського БТІ № 206 від 16 листопада 2020 року, до складу побутового приміщення ПД-2 як об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , входять гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівля Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, з тамбуром літ. «в» і ганком літ. «в1» (т. 1 а.с. 41). За результатами проведеної інвентаризації вказаних будівель Люботинським БТІ була сформована у 2020 році окрема інвентаризаційна справа № 145.

Досліджені документи дають змогу визначити, що спірними будівлями побутового приміщення ПД-2, як предмету договору купівлі-продажу від 27 травня 1992 року, були саме гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та будівля Битової літ. «В-1», зміни назв та призначення яких відбулись після проведення первинної інвентаризації.

Заперечуючи проти вимог позивача ОСОБА_1 , представники відповідача АТ «Укрзалізниця» посилалися на ту обставину, що спірні будівлі розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ХР № 002204 від 15 грудня 2000 року (т. 1 а.с. 67, 68). В Державному акті відображений план зовнішніх меж смуги відводу Південної залізниці на землях м. Люботин та Люботинської міської ради загальною площею 90,04 га. Але з цього плану неможливо визначити, чи включено до меж смуги відводу земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час судового розгляду представник АТ «Укрзалізниця» Жиленко Х.О. також не змогла пояснити суду, де та як само пролягають межі смуги відводу, на якій, за її твердженнями, розташовані спірні будівлі. Відсутність достатній і достовірних відомостей з цього питання ще більше ставлять під сумність обґрунтованість доводів представників відповідача з огляду на те, що у технічному паспорті, виготовленому станом на 15 вересня 2008 року, смуга відводу залізниці позначена за межами земельної ділянки, на якій розташовані спірні будівлі, з її тильного боку.

До того ж, суд звертає увагу на те, що у Державному акті на право постійного користування землею серії 1-ХР № 002204 від 15 грудня 2000 року зроблені записи про вилучення земель на підставі відповідних рішень Люботинської міської ради Харківської області. Але представником відповідача Жиленко Х.О. не надані ані пояснення, ані письмові документи на підтвердження того, що з загальної площі смуги відводу не було проведено вилучення земельної ділянки, на якій розташовані спірні будівлі побутового приміщення ПД-2.

Тому доводи представників відповідача в цій частини суд відхиляє.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд вважає встановленими ті обставини, що ОСОБА_1 на законних підставах набув право власності на будівлі побутового приміщення ПД-2, якими є гараж літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» та будівля Битової літ. «В-1», але його право власності не було визнано Люботинською міською радою Харківської області, оскільки нею не здійснені дії по видачі свідоцтва про право власності, та наразі не визнається відповідачем АТ «Укрзалізниця». В свою чергу це спонукало позивача на вчинення дій по захисту свого цивільного права, що прямо передбачено ст.ст. 15, 16 ЦК України. Тому суд задовольняє первісний позов в повному обсязі та визнає за позивачем ОСОБА_1 право власності на спірні будівлі.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд має вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Позивачем ОСОБА_1 при зверненні з позовом сплачено судовий збір в сумі 847,20 грн., який слід стягнути на його користь з відповідачів в рівних частках.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 43, 128, 224, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 15, 16, 328, 392 ЦК України, ст.ст. 10-13, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будівлю Гаражу літ. «Б-1» з навісами літ. «б» і літ. «б1» загальною площею 58,7 кв.м та будівлю Битової літ. «В-1» загальною площею 35,1 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 423,60 грн.

Стягнути з Люботинської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 423,60 грн.

В задоволенні зустрічного позову АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідач - АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця», , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), 5;

Відповідач - Люботинська міська рада Харківської області, , адреса місцезнаходження: Харківська область, м. Люботин, вул. Слобожанська, 26;

Третя особа - Фонд державного майна України, , адреса місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9.

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

17 лютого 2022 року.