ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1120/21

Провадження № 22-ц/4820/423/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 689/1120/21 за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, за апеляційною скаргою Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2021 року (суддя Баськов М. М.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (далі - УДП «Укрінтеравтосервіс») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову зазначала, що в період з 24.01.2019 по 31.07.2019 вона працювала на посаді головного фахівця відділу правового забезпечення юридичного управління УДП «Укрінтеравтосервіс».

Відповідно до наказу № 224-ВК від 25.07.2019 її було звільнено за власним бажанням внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору згідно з п. 3 ст. 38 КЗпП України. Зазначеним наказом про звільнення передбачено, що бухгалтерії підприємства слід здійснити з нею розрахунок, виплативши вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, компенсацію за невикористану відпустку - 12 календарних днів.

Проте, вказаного розрахунку відповідачем здійснено не було навіть після неодноразових звернень до підприємства.

У зв`язку з цим позивачка змушена була звернутись до суду за захистом свого права та рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25.06.2020 у справі № 689/628/20 стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на її користь 92601,08 грн в рахунок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, 173 212,37 грн в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2019 року по 26 березня 2020 року.

Станом на 06.12.2020, не дивлячись на відкриті виконавчі провадження, зазначене судове рішення не було виконане, що зумовило повторне звернення позивача до суду. Та рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29.04.2021 у справі № 689/2336/20 стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь позивачки 187 646,66 грн. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.03.2020 по 08.12.2020.

Позивач вказує, що відповідач умисно виконання судових рішень по справах № 689/628/20 та № 689/2336/20, а також у добровільному порядку не погасив заборгованість перед позивачем, станом на 09.06.2021 підприємство виплатило їй лише 16999,81 грн.

Звертаючись до суду, позивачка просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2020 по 09.06.2021 в розмірі 133 240,20 грн.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2021 року позов задоволено. Стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 133 240,20 грн в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 09.12.2020 по 09.06.2021. Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь держави 908 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, УДП «Укрінтеравтосервіс» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 6000 грн, та зменшивши розмір витрат на правничу допомогу до 600 грн. Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, не врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що затримка щодо виплати позивачці належної заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку зумовлено арештом рахунків відповідача за незаконними вимогами податкових органів, тобто об`єктивними та непереборними обставинами, які унеможливлювали виконання рішення суду та відповідно виплату позивачці належних їй сум у встановлені строки. Вказує, що позивачка вже втретє заявляє вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, і з врахуванням попередніх рішень суду загальна сума вимог по середньому заробітку складає 494 099,20 грн, що в 18 разів перевищує розмір заборгованості по заробітній платі. При цьому, скаржник зазначає, що станом на 30.12.2021 виконавче провадження про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь ОСОБА_1 є завершеним, борг погашено в повному обсязі. Вважає, що наявна очевидна неспівмірність заявлених до стягнення вимог, та сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з врахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи апеляційної скарги про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не слід приймати до уваги, оскільки відповідач не вказує обставин, які б унеможливили здійснення вказаних виплат у передбаченому законодавством розмірі та не зазначає обставин, які б надавали підстави для звільнення його від відповідальності та обов`язку виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову мотивовано тим, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а тому, на підставі частини першої статті 117 КЗпП України, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, розмір якого визначено в сумі 133 240,20 грн за період з 09.12.2020 по 09.06.2021.

Проте, колегія суддів не може погодитись в повній мірі із таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 25 червня 2020 року у цивільній справі № 689/628/20 стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 92601,08 грн. (сума до виплати, тобто після оподаткування) в рахунок нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги. Стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 173 212,34 грн. (сума з утриманням податків, обов`язкових платежів та зборів з цієї суми, тобто сума до оподаткування) в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01 серпня 2019 року по 26 березня 2020 року.

Зазначеним рішенням встановлено, що відповідно до наказу про звільнення № 224-ВК від 25 липня 2019 року позивачку було звільнено за власним бажанням, внаслідок порушення власником або уповноваженим органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, згідно з пунктом 3 статті 38 Кодексу законів про працю. Наказом про звільнення № 224-ВК від 25 липня 2019 року передбачено: бухгалтерії підприємства здійснити розрахунок з ОСОБА_1 , виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсацію за невикористану щорічну відпустку - 12 календарних днів.

30.09.2020 старшим державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкриті виконавчі провадження ВП 63163994 щодо примусового виконання виконавчого листа про стягнення з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 92601,08 грн. заборгованості та ВП №63163907 щодо примусового виконання виконавчого листа № 689/628/20 про стягнення з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 173 212,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Станом на 04.11.2021 за виконавчим провадженням ВП № 63163994 з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 стягнуто 31124,83 грн, залишок нестягнутих коштів складає 61476,25 грн, за виконавчим провадженням ВП № 63163907 з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 стягнуто 31124,83 грн, залишок нестягнутих коштів складає 142 087,51 грн.

Крім того, рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року у цивільній справі № 689/2336/20 стягнуто з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 187 646,66 грн. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 27 березня 2020 року по 08 грудня 2020 року.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2020 по 09.06.2021.

Разом з тим, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції припустився помилки, залишив поза увагою те, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, та в даному випадку підлягав застосуванню правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), який визначає критерії, за яких суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

Звертаючись до суду в червні 2021 року з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2020 по 09.06.2021 в розмірі 133 240,20 грн.

Судовими рішеннями у цивільних справах № 689/628/20 та № 689/2336/20 на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за попередні періоди в розмірі 173 212 грн 34 коп. та 187 646 грн 66 коп відповідно.

За інформацією Вишгородського відділу ДВС у Вишгородському районі Київської області № 57892 від 04.11.2021, в ході здійснення виконавчого провадження № 63163994 щодо примусового виконання виконавчого листа № 689/628/20 про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (26220,17 грн (9019,40+8999,41+8201,28)), компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги (66380,99 грн), що в загальній сумі становив 92 601 грн 08 коп, державним виконавцем формувались платіжні вимоги щодо списання з рахунків відповідача коштів та ОСОБА_1 перераховували кошти в сумі: 09.02.2021 - 752,90 грн, 25.03.2021 - 1547,21 грн, 04.03.2021 - 519,41 грн., 28.05.2021 - 6199,84 грн, 04.08.2021 - 8806,14 грн, 04.08.2021 - 1127,48 грн, 05.08.2021 - 8209,17 грн, 10.09.2021 - 3962,68 грн. Залишок нестягнутих коштів станом на 04.11.2021 з примусового виконання ВП63163994 складав 61476,25 грн (а.с. 134-136 т. 1).

Постановою старшого державного виконавця Вишгородського відділу ДВС у Вишгородському районі Київської області Яремчука О.І. від 09.12.2021 виконавче провадження № 63163994 з примусового виконання виконавчого листа №689/628/20 закінчено, оскільки заборгованість сплачена в повному обсязі (а.с. 24 т. 2).

За інформацією Апарату Верховної Ради України № 18/07-2022/33657 від 07.02.2022, ОСОБА_1 в період з 19.11.2019 по 16.07.2021 працювала за строковим трудовим договором на постійній основі на посаді помічника-консультанта (а.с. 90-91 т. 2).

Згідно з довідкою УДП «Укрінтеравтосервіс» № 6/03-04-1066 від 28.10.2021, станом на 28.10.2021 заборгованість по заробітній платі УДП «Укрінтеравтосервіс» складає 2 224 978,64 грн (а.с. 91 т. 1).

З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення перед працівниками суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, наявність судових рішень щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 360 859 грн, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивачу виплат в сумі 20 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити.

З урахуванням вищевикладеного, судове рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 133 240,20 грн до 20 000 грн.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у вищезгаданій постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За змістом ч.2 ст.136 ЦПК України, у разі, якщо судові витрати були відстрочені до ухвалення цього рішення, вони стягуються за судовим рішенням у справі.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 31.01.2022 відстрочено УДП «Укрінтеравтосервіс» сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1998 грн 60 коп до ухвалення апеляційним судом судового рішення за наслідками розгляду справи.

Таким чином, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - 15,01%, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір в розмірі 499 грн 98 коп ((1332,40+1998,60) х15,01/100), з позивачки ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких відмовлено - 84,99%, що становить 2831 грн 02 коп.

Із положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Матеріалами справи встановлено, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Іщуком І.В. в суді першої інстанції та в апеляційному суді відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 05.06.2021 та договору від 10.02.2022, надані адвокатом послуги прийняті позивачем згідно з актами від 10.06.2021, від 18.02.2022, позивач послуги адвоката оплатила 05.06.2021 в розмірі 10 000 грн та 10.02.2022 розмірі 10 000 грн (а.с. 31-33 т. 1, а.с. 117 т. 2).

З врахуванням викладеного вище, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (15,01%) з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 3002 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» задовольнити частково.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог змінити, зменшивши суму середнього заробітку, який стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 , з 133 240,2 грн. до 20 000 грн.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 листопада 2021 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (місцезнаходження: вул. Київська, 50, с. Новосілки Вишгородського району Київської області, 07362, ідентифікаційний код в ) на користь держави 499 грн 98 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 2831 грн 02 коп.

Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» (місцезнаходження: вул. Київська, 50, с. Новосілки Вишгородського району Київської області, 07362, ідентифікаційний код в ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3002 грн. витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 березня 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай