Номер провадження: 22-ц/813/138/22
Номер справи місцевого суду: 522/9243/20
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Кирила Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2020 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення юридичного факту проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання у повнолітньому віці на території України за станом на 1991 рік, у тому числі за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, зазначаючи, що він, уродженець м. Шпола Черкаської (раніше Київської) області, вперше був документований паспортом громадянина СРСР у 16 років за місцем народження, повторно - орієнтовано в 1980-1981 році у Приморському районі м. Одеси, який згодом було втрачено, у зв`язку з чим він не зміг своєчасно здійснити отримання паспорта громадянина України, а тому на теперішній час в нього не має документів, що посвідчують його особу та підтверджують громадянство. Фактично заявник за станом на 1991 рік проживав у фактичних стосунках без укладення шлюбу з ОСОБА_2 у її квартирі АДРЕСА_1 , працював за наймом без оформлення трудових договорів. На теперішній час заявник продовжує проживати у фактичних стосунках без укладення шлюбу з ОСОБА_2 вже за адресою: АДРЕСА_2 . Метою подання цієї заяви є встановлення належності до громадянства України для отримання паспорту України.

ГУ ДМС України в Одеській області звернулося до суду із відзивом на заяву про встановлення юридичного факту, в якому просило залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду, оскільки заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого законом зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не подавав до ГУ ДМС України в Одеській області документів, визначених встановленим Порядком, а отже з наявних документів неможливо встановити факт постійного проживання заявника на території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання на території України - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Шевчук Кирило Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що:

- заявник до ДМС України із заявою про підтвердження належності його до громадянства України не звертався, доказів про проживання на території України за станом на 1991 рік, у тому числі за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не надав, у зв`язку з чим заява задоволенню не підлягає;

- звернувшись з заявою про встановлення постійного факту проживання його на території України станом на 1991 рік, належних та допустимих доказів, достатніх для ідентифікації особи, в розумінні положень статті 77 ЦПК України, суду не надав.

- заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.2 п.5 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ст.294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

У ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік фактів, які встановлюються судом в порядку окремого провадження. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.

Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Глава 6 Розділу 4 ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Разом з цим, у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти ніж зазначені у статті 315 ЦПК України, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина 2 статі 315 ЦПК України).

Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження № 61 24660св18), від 05.12.2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03.02.2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження №6114667св20).

Переглядаючи рішення районного суду, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

27 березня 2001 року (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) Указом Президента України № 215 затверджено «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», який відповідно до Закону України «Про громадянство України» (далі - Закон) визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до Розділу 1 п.1 Порядку для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до розділу 2 п. 7 підп. а Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до розділу 2 п.8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до розділу 2 п.9 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно розділу 2 п.44 Порядку у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року.

Звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання у повнолітньому віці на території України за станом на 1991 рік, у тому числі за станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, ОСОБА_1 посилався на те, що у 16 років він вперше отримав паспорт СРСР у м. Шпола Черкаської (раніше Київської) області, повторно орієнтовано в 1980-1981 році у Приморському районі м. Одеси, проте згодом його втратив, у зв`язку з чим не зміг отримати паспорта України. Проте весь цей час, починаючи з народження, заявник проживав на території України. Так, за станом на 1991 рік заявник проживав у фактичних стосунках без укладення шлюбу з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , працював за наймом без оформлення трудових договорів, а на теперішній час продовжує проживати у фактичних стосунках без укладення шлюбу з ОСОБА_2 вже за адресою: АДРЕСА_2 .

На підтвердження проживання на території України апелянтом надано:

- лист ГУ ДМС України в Одеській області, з якого вбачається, що Приморським РВВС м. Одеси було оформлено паспорт зразка 1974 року колишнього СРСР серії НОМЕР_1 від 27.11.1980 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з обміном замість паспорта зразка 1974 року колишнього СРСР серії НОМЕР_2 , виданого 18.12.1972 року Шполянським РВВС в Черкаській області (а.с.71);

- копію форми № 1 від 27.11.1980 року про видачу паспорта в зв`язку з обміном, в якій зазначено місце народження заявника: м. Шпола Черкаської (раніше Київської) області; сімейний стан - одружений, дружина ОСОБА_3 , 1955 року народження, палац одруження м. Одеса 04.02.1978 рік; місце проживання - АДРЕСА_3 , батьки: тато ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 (а. с. 72);

- довідку начальника Приморського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеської області від 01.04.2014 року про те, що ОСОБА_1 дійсно звертався до Приморського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеської області із заявою про видачу паспорта громадянина України та проведеною за його заявою перевіркою було встановлено особу заявника, однак не було встановлено належності до громадянства України.

Вказані докази, а також клопотання про допит в якості свідка в суді ОСОБА_2 апелянт не мав можливості надати до суду першої інстанції, оскільки, прибувши на судове засідання, призначене на 07.10.2020 року на 15.00 годину, заявник та його представник не могли на нього потрапити через евакуацію всіх відвідувачів з приміщення суду, у зв`язку з дезінфекцією та санітарною обробкою приміщення Приморського районного суду м. Одеси з метою запобігання поширення коронавірусної інфекції.

З метою перевірки даної інформації ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.06.2021 року витребувано з Приморського районного суду м. Одеси інформацію, чи дійсно 07.10.2020 року о 15.00 в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси, проводилась дезінфекція та санітарна обробка та чи відвідували в цей день приміщення суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 .

Відповідно до відповіді Територіального управління Служби судової охорони в Одеській області від 13.07.2021 року на запит суду - 07.10.2020 року реєстрація відвідувачів у «Журналі обліку відвідувачів Приморського районного суду м. Одеси» призупинена о 15:16 годині до наступного дня, оскільки 07.10.2020 року з 15.00 години ДУ «Одеський обласний Лабараторний центр МОЗ України» проводилася дезінфекція та санітарна обробка приміщення Приморського районного суду м. Одеси з метою запобігання поширенню на території суду захворювання на гостру респіраторну хворобу Ковід-19, у зв`язку з чим жоден відвідувач не допускався до приміщення Приморського районного суду м. Одеси та не заносився до зазначеного журналу (а.с. 115).

Відповідно до відповіді Приморського районного суду м. Одеси від 08.07.2021 року на запит апеляційного суду, 07.10.2020 року співробітниками ДУ «Одеський обласний Лабараторний центр МОЗ України» проводилася дезінфекція та санітарна обробка приміщення Приморського районного суду м. Одеси. Орієнтовано вказана процедура розпочалася о 15.00 годині, на підтвердження чого надано довідку ДУ «Одеський обласний Лабараторний центр МОЗ України» про проведення дезінфекції по наряду №1694 від 07.10.2020 року (а.с.116-117).

Між тим судом першої інстанції було зазначено про не явку заявника та його представника та ухвалено рішення про відмову по суті поданої заяви про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_2 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, учасник справи не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

19 листопада 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в рамках справи № 826/12675/15, касаційне провадження №К/9901/26923/18 (ЄДРСРУ № 85836646) досліджував питання особливостей подання нових доказів в суд апеляційної інстанції та порядок прийняття їх до розгляду та зробив наступний висновок - суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами, поважність причин яких повинен довести скаржник.

Оскільки неподання заявником таких доказів в суд першої інстанції дійсно зумовлено поважними причинами - проведення в день судового засідання дезінфекції та санітарної обробки, що об`єктивно не залежало від ОСОБА_1 та його представника, які були позбавлені представити на судовому засіданні відповідні докази, в апеляційного суду відсутні підстави для неприйняття їх до уваги.

Разом з тим, в судовому засіданні Одеського апеляційного суду 08.02.2022 року ОСОБА_1 пояснив, що все своє життя проживає на території України, є уродженцем м. Шпола Черкаської (раніше Київської) області, в 1979 році закінчив Одеський національний університет ім. І.І. Мечникова, після чого був направлений на роботу в Приморський РВД, де працював слідчим до 1986 року, після чого звільнився з органів внутрішніх справ, потім розлучився з дружиною ОСОБА_3 і у 1990 році зійшовся з ОСОБА_2 , яка проживала з неповнолітнім на той час своїм сином, і вони стали проживати разом однією сім`єю. В подальшому він втратив радянський паспорт, але весь час працював за наймом без оформлення трудових договорів і продовжував і продовжує проживати разом з ОСОБА_2 .

В судовому засіданні Одеського апеляційного суду 08.02.2022 року у якості свідка з приведенням до присяги та попередженням про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за дачу завідомо неправдивих показань була допитана ОСОБА_2 , яка пояснила, що вона познайомилася ОСОБА_1 наприкінці 80-х років минулого сторіччя і у 1990 році стала проживати з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також з ними проживав її неповнолітній на той час син від іншого шлюбу, 1976 року народження. Вона знає, що ОСОБА_1 до їх знайомства працював в органах міліції під прізвищем ОСОБА_1 . Потім ОСОБА_1 втратив паспорт, але відразу питанням відновлення/отримання нового паспорту не займався, оскільки в той час хворіла його мати і він займався питанням догляду матері. Після того, як втратив паспорт, працював за наймом без оформлення трудових договорів, оскільки без паспортного документу на роботу офіційно не приймали. Вони з 1990 року до 2003 року проживали у її квартирі АДРЕСА_1 , а у 2003 році переїхали на нове місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд апеляційної інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема:

- лист ГУ ДМС України в Одеській області, з якого вбачається, що Приморським РВВС м. Одеси було оформлено паспорт зразка 1974 року колишнього СРСР серії НОМЕР_1 від 27.11.1980 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в зв`язку з обміном замість паспорта зразка 1974 року колишнього СРСР серії НОМЕР_2 , виданого 18.12.1972 року Шполянським РВВС в Черкаській області;

- копію форми № 1 від 27.11.1980 року про видачу паспорта в зв`язку з обміном в якій зазначено місце народження заявника: м. Шпола Черкаської (раніше Київської) області; сімейний стан - одружений, дружина ОСОБА_3 , 1955 року народження, палац одруження м. Одеса 04.02.1978 рік; місце проживання - АДРЕСА_3 , батьки: тато ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 ;

- довідку начальника Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеської області від 01.04.2014 року про те, що ОСОБА_1 дійсно звертався до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеської області із заявою про видачу паспорта громадянина України та проведеною за його заявою перевіркою було встановлено особу заявника, однак не було встановлено належності до громадянства України.

- показання допитаної судом в якості свідка ОСОБА_2 , з якою ОСОБА_1 проживає однією сім`єю в м. Одесі без реєстрації шлюбу з 1990 року,

якими підтверджено належність ОСОБА_1 до громадянства колишнього СРСР, народження і первісну реєстрацію шлюбу на території колишньої Української РСР, постійного проживання в м. Одесі однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 1990 року, звернення ОСОБА_1 після втрати паспорту громадянина колишнього СРСР до органу ГУ ДМС України в Одеської області, який видав довідку з фотокарткою ОСОБА_1 , що особу останнього проведеною перевіркою встановлено, але не встановлено належності до громадянства України, вважає доведеним факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року, особу якого встановлено компетентним органом, який при цьому зазначив про не встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, що є підставою для задоволення судом відповідної заяви про встановлення факту.

Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання ОСОБА_1 паспорта громадянина України, особу якого після втрати паспорту колишнього СРСР встановлено органами ГУ ДМС України в Одеській області, колегія суддів не вбачає спору про право та зазначає про наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, що спростовує подану заінтересованою особою до суду першої інстанції заяву про залишення заяви про встановлення факту без розгляду у зв`язку зі спором про право.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 листопада 2020 року в справі № 521/21665/18 (провадження № 61-23379св19).

Посилання заінтересованою особою у відзиві на заяву про недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).

Таким чином встановлені у справі обставини та досліджені докази підтверджують, що апелянт за станом на 24.08.1991 року, перебуваючи у громадянстві колишнього СРСР, постійно проживав на території України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зібраними по справі доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України у повнолітньому віці за станом на 24.08.1991 року, тому заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

В решті заяву слід залишити без задоволення, оскільки встановлення факту постійного проживання громадянином колишнього СРСР, який на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України, є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України. Тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 13.11.1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шевчука Кирила Миколайовича - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В решті заяви - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 17.03.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова