Справа № 466/8886/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/536/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача - Бердара С.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - Бердара Сергія Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_3 та її дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилався на те, що він та відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі, однак, відповідачі: ОСОБА_3 (дружина брата позивача), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (племінники позивача) в спірній квартирі ніколи не проживали, особисті речі відповідачів в квартирі відсутні, комунальні платежі вони не сплачують. При цьому, в добровільному порядку знятися з реєстрації відмовляються. Жодних перешкод у доступі до квартири позивач відповідачам не створював.

Спірна квартира не приватизована та є комунальною власністю. Утримання квартири та оплату вартості комунальних послуг повністю здійснює позивач разом зі своєю сім`єю.

Оскільки відповідачі відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців, на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу (далі - ЖК) України, позивач просив суд визнати їх такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року, з урахуванням ухвали цього суду від 28 серпня 2019 року про виправлення описки, у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, яка належить до об`єктів комунальної власності, а отже, не наділений правом ставити питання про визнання інших членів сім`ї основного квартиронаймача такими, що втратили право користування житлом. Судом враховано, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, фактично позбавить їх у майбутньому можливості набуття права власності на це майно в порядку приватизації.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Бердара С.В., просив рішення скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовував тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 317, 319, 321, 355, 369,405 ЦК України та ст.ст. 156, 157, ЖК України, оскільки спірне жиле приміщення є об`єктом комунальної власності, не приватизоване, а сторони у справі - наймачами, а не власниками квартири, тому до застосування підлягали норми ст.ст.71, 72 ЖК України.

Звертає увагу, що відповідно до ст.ст.71, 72 ЖК України, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити дві обставини: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вважає, що позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження факту не проживання відповідачів без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців, проте, суд першої інстанції не дав цим доказам належної правової оцінки, що в сукупності призвело до неправильного вирішення спору.

Просить врахувати, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача, оскільки позбавляє останнього права на призначення житлової субсидії на сплату комунальних послуг.

Також зазначає, що право малолітньої дитини на проживання в жилому приміщенні є похідним від права її батьків або одного з них, а оскільки у даній справі, на переконання апелянта, доведено наявність підстав для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, тому її малолітній син ОСОБА_5 також автоматично втрачає право користування цим жилим приміщенням.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2020 року, з урахуванням ухвали цього суду від 07 серпня 2020 року про виправлення описки, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Бердара С.В. залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року залишено без змін. Виключено з мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання на статті Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України, що регулюють право власності на житло.

Постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року постанову Львівського апеляційного суду від 27 липня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду відповідачі жодного разу не з`явились, хоча неодноразово повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи у встановленому процесуальним законом порядку за всіма відомими суду адресами їхнього місця проживання, в тому числі, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду, про причини неявки не повідомляли і клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.01.1999 року на підставі розпорядження №1370 від 11.12.1998 року виконавчим комітетом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів ОСОБА_6 видано ордер №001214 на право зайняття жилого приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на склад сім`ї: ОСОБА_6 (основний квартиронаймач), ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_8 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_3 (невістка), ОСОБА_9 (невістка), ОСОБА_4 (онука) (а.с.9 т.1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10 т.1).

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, належить до об`єктів комунальної власності, що підтверджується довідкою ЛКП «Збоїща-408» від 01.11.2018 року №5985 (а.с.11 т.1), відповідно до якої, у квартирі зараєстровано 6 осіб: позивач ОСОБА_2 та його сини: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відповідачка ОСОБА_3 та її повнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , і малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з актом №1445 від 29.10.2018 року, затвердженим директором

ЛКП «Збоїща-408» (а.с.13 т.1), відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі, але не проживають вісімнадцять років.

Аналогічний за змістом акт №90 складений 11.03.2019 року (а.с.115 т.1).

Чоловік та батько відповідачів - ОСОБА_8 зареєстрований у власному житловому будинку по АДРЕСА_3 (а.с.12 т.1)

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 пояснила, що відповідачі - її невістка та онуки у спірній квартирі ніколи не проживали, а фактично мешкають по АДРЕСА_4 .

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підписували названі вище акти, суду пояснили, що у спірній квартирі проживає позивач зі своєю сім`єю.

Згідно відповіді директора середньої загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів №91 від 15.04.2019 року №62, яка надана на адвокатський запит, малолітній ОСОБА_5 навчається у 2 - Б класі названої школи, адреса фактичного місця проживання дитини, вказана у заяві матері: АДРЕСА_4 , а адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.181-182 т.1).

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження №61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі №490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позову, вважав, що

оскільки ОСОБА_2 не є власником спірної квартири, тому не наділений правом порушувати питання про визнання інших членів сім`ї основного квартиронаймача такими, що втратили право користування житлом. Крім того, суд вказав, що оскільки відповідачі перебували у родинних стосунках з основним квартиронаймачем, вони мають рівне з позивачем право володіння, користування та розпорядження квартирою, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування цим житлом, незалежно від тривалості відсутності.

Однак, погодитись з такими висновками місцевого суду не можна з огляду на наступне.

Статті 71 та 72 ЖК України встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки.

Разом з тим, вказані статті не передбачають обмеження кола осіб, наділених правом на звернення до суду з відповідним позовом.

Отже, наймач, або член сім`ї наймача, не може бути обмежений у праві звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи законних інтересів, зокрема, із позовом про визнання інших членів сім`ї наймача такими, що втратили право користування житлом з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 права на звернення до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, є помилковим й таким, що не узгоджується з постановами Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц (провадження №61-37367св18), від 13 січня 2020 року у справі №552/6132/17 (провадження №61-34514св18), від 14 лютого 2020 року у справі №462/6567/18 (провадження №61-13764св19), від 24 січня 2019 року у справі №462/3182/16-ц (провадження №61-17108св18).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зі своїми дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають тривалий час (понад 18 років), маючи інше фактичне місце проживання.

В спірній квартирі немає їхніх речей.

Жодних перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачам не чинилось, що не заперечується й самими відповідачами та підтверджується відсутністю їхніх звернень в поліцію та до суду (а.с.135, 140 т.1).

Також необхідно зазначити, що відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання жодного разу не з`явилась і причин, з наявністю яких пов`язана така тривала відсутність її з дітьми у спірній квартирі, суду не назвала.

За змістом статті 19 Сімейного кодексу (далі - СК) України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

На виконання вимог статті 19 СК України, апеляційний суд витребував письмовий висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо розв`язання даного спору про визнання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Згідно з висновком органу опіки та піклування, який надійшов до апеляційного суду 10 грудня 2021 року, матір дитини - ОСОБА_3 на комісії з питань захисту прав дитини пояснила, що разом зі своїм малолітнім сином зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , і наміру змінювати місце реєстрації не має. Відомості щодо права власності малолітнього та у його матері на житло у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.

За висновком органу опіки та піклування, визнання малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, призведе до порушення його майнових прав, оскільки малолітній буде позбавлений у майбутньому набуття права власності в порядку приватизації власників права користування належним їм майном, а тому вирішено за недоцільне визнавати малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Однак, погодитись з таким висновком органу опіки та піклування не можна.

Згідно з частиною першою статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Враховуючи наведену вище норму закону й те, що відповідачка ОСОБА_3 на момент народження свого сина ОСОБА_5 була зареєстрована у спірній квартирі, тому дитину також було зареєстровано за місцем реєстрації матері.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, в силу закону, місце проживання дитини такого віку є похідним від місця проживання її батьків або одного із них.

З наведеного слід дійти висновку про те, що наявність передбачених законом підстав для визнання батьків або одного з батьків, з ким проживає дитина, якій ще не виповнилось десяти років, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, в силу наведеної вище норми частини четвертої статті 29 ЦК України, тягне за собою визнання цієї дитини такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням, оскільки за законом, її місце проживання залежить від місця проживання батьків, інакше кажучи, залишення дитини проживати в іншому місці, ніж її батько чи мати, суперечило б вказаній вище нормі закону.

Враховуючи викладене й те, що наданими позивачем та дослідженими у судовому засіданні доказами безспірно встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 не проживає в спірному жилому приміщенні більше шести місяців, чого вона сама не заперечує, причин її не проживання, які б можна було визнати поважними, відповідачка не називає і, взагалі, не проявляє інтересу до спірного житла, оскільки в судові засідання ні у суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не з`являлась, свою позицію по справі жодним чином не висловлювала, фактично проживає з дитиною в іншому жилому приміщенні, а тому є всі передбачені законом підстави для визнання відповідачки ОСОБА_3 та її дітей такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням.

Також необхідно зазначити, що чоловік та, відповідно, батько відповідачів має у власності житловий будинок, в якому зареєстрований, а тому підстав для висновку про незабезпеченість малолітнього ОСОБА_5 постійним місцем проживання немає.

Таким чином, позовні вимоги позивача ґрунтуються на зазначених вище нормах закону і доведені належними та допустимими доказами, які стороною відповідачів не спростовані іншими доказами, а тому підлягають задоволенню з метою захисту законних прав та інтересів позивача, які він не може реалізувати у зв`язку з формальною реєстрацію відповідачів у спірній квартирі.

З наведених вище мотивів рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення у його користь із відповідачки ОСОБА_3 понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, на загальну суму 3171 грн. 61 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1,3-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Бердара Сергія Васильовича задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3171 гривень 61 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич

Згідно з оригіналом.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Судове рішення набрало законної сили від 15 лютого 2022 року.

Помічник судді Кахновець С.О.

Дата оформлення копії 24 лютого 2022 року.