Справа № 347/687/20
Провадження № 22-ц/4808/343/22
Провадження №22-ц/4808/342/22
Головуючий у 1 інстанції Драч Д.С.
Суддя-доповідач Томин
У Х В А Л А

18 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторських прав, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 10 грудня 2021 року та на додаткове рішення Косівського районного суду від 20 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист авторських прав. З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати факти позадоговірного використання об`єкту авторського права ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_1» (частини складного твору «ІНФОРМАЦІЯ_2») такими, що призвели до порушення майнових прав позивача, та стягнути грошову компенсацію у розмірі 40 мінімальних заробітних плат, що складає 188920 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 10 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Косівського районного суду від 20 грудня 2021 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14000 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та додатковим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційні скарги.

Ухвалами Івано-Франківського апеляційного суду від 14.01.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 10 грудня 2021 року та на додаткове рішення Косівського районного суду від 20 грудня 2021 року у даній справі, а ухвалами від 31.01.2022 року справу призначено до розгляду в Івано-Франківському апеляційному суді на 02.03.2022 року на 13:15 год.

02.03.2022 року справа не розглядалася у зв`язку із клопотанням представника відповідача та запровадженням воєнного стану в країні.

18.03.2022 року на електронну адресу Івано-Франківського апеляційного суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій заявник просить накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачеві ОСОБА_2 на рахунку в банку, в тому числі картки № НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк» у межах розміру суми позовних вимог про компенсацію за порушення авторського права у розмірі 188920 грн.

Дана заява обґрунтована тим, що відповідач шляхом подання численних заяв про відкладення розгляду справи, неявки в судові засідання, заявлення інших клопотань створює штучне затягування розгляду справи, що в свою чергу дає їй підстави сумніватися в у добросовісному виконанні ним обов`язків і в подальшому та відчуження, приховання свого майна, що призведе до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Перевіривши доводи заявника, судом не встановлено підстав для забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Одним із видів забезпечення позову, визначених п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, є накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку (ч.ч. 3, 4 ст. 150 ЦПК України).

Згідно із роз`ясненням, яке міститься в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до п. 6 зазначеної Постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтовуючи подане клопотання, заявник посилалась на те, що відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами шляхом подання заяв про відкладення розгляду справи, неявки в судові засідання, заявлення інших клопотань, чим створює штучне затягування розгляду справи, що в свою чергу діє їй підстави сумніватися в у добросовісному виконанні ним обов`язків і в подальшому та відчуження, приховання свого майна, що призведе до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При здійсненні судочинства, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, заявником не надано жодних доказів та не наведено обґрунтованих підстав існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, не доведено необхідність застосування вказаного виду забезпечення позову при розгляді цієї справи, не представлено будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про намір відповідача продати чи іншим шляхом відчужити належне йому майно.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153, 260-261, 381, 389, 390 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в даній справі відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук