МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/4324/21
Провадження № 22-ц/812/419/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Старжинської О.Є. в приміщенні того ж суду, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягнених аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Вуїв О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначила, що має неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є ОСОБА_2 .

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.06.2013р. з ОСОБА_2 на її користь на утримання дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01.06.2013 року і до їх повноліття.

На виконання даного рішення суду було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання. Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва 02.07.2013р. було відкрите виконавче провадження № 38667034.

ІНФОРМАЦІЯ_6 старшій доньці ОСОБА_4 виповнилося 18 років і стягнення аліментів на її утримання на підставі вказаного рішення припинилося. В подальшому аліменти стягувалися в розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача на утримання меншої дочки ОСОБА_5 . На сьогоднішній день вони стягуються в такому ж самому розмірі - 1/6 частки.

Разом з тим, донька ОСОБА_5 навчається у Харківському державному автотранспортному коледжі на першому курсі денної форми навчання. Навчання відбувається на бюджетній основі, але не зважаючи на це перебування доньки у місті Харкові потребує певних витрат, в тому числі на оплату гуртожитку у розмірі 4704.00 грн. кожен семестр, що підтверджується чеком про оплату гуртожитку від 19.08.2021 року, на проїзд до місця навчання та назад, на харчування, на придбання гаджетів, необхідних для дистанційного навчання, придбання навчальних підручників, канцелярського приладдя та ін. Ці витрати позивачка оплачує у повному обсязі.

Самостійно забезпечити дочку всім необхідним позивачка не може, аліментів, які сплачує відповідач не вистачає ( до того ж тривалий час існувала заборгованість з їх виплати, через що змушена була звертатися до суду), тому вимушена звертатися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.

ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_6 . Її середній розмір заробітної плати з 18 травня 2021 по 30 жовтня 2021 року склав близько 2800грн, з яких було утримано податки, що підтверджується довідкою про доходи.

Відповідач, ОСОБА_2 , був військовослужбовцем, на даний період часу є пенсіонером та має дохід у вигляді пенсії, з якої утримуються на користь позивачки аліменти на утримання дочки.

Вважає, що фактично відповідач в зв`язку з продовженням дочкою ОСОБА_5 навчання, повинен та може надавати матеріальну допомогу, але її на сьогоднішній день не надає в тому обсязі, який потребує розвиток дитини та здобуття нею вищої освіти.

Посилаючись на ст. ст. 141, 180, 181, 182, ч. 1 ст. 192 СК України просить збільшити розмір аліментів, призначених на користь позивача рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.06.2013 та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ј частину заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.11.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягнених аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачка через свого представника адвоката Вуїв О.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду від 21 грудня 2021 року та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яким збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/6 частини до 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що представником позивачки не доведено при розгляді справи обставин, з якими законодавець пов`язує задоволення позову про збільшення розміру аліментів неповнолітньої дитини, а додаткові витрати, які несе позивач через навчання доньки в іншому населеному пункті, не є такою обставиною.

З такими висновками суду апелянт не погоджується оскільки відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі (ст. 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно.

За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття

Після досягнення старшою дочкою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 повноліття, позивачка не зверталася до суду з позовом про визначення розміру аліментів, які стягувалися на підставі рішення суду від 04.06.2013р. на двох дітей в розмірі 1/3 частини. У зв`язку з чим стягнення аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.11.2013 року та в подальшому проводиться за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття, а саме в розмірі 1/6 частки.

Позивачка звернулася в 2020 році до суду з позовом про визначення розміру аліментів та просила визначити аліменти в розмірі ј частки від заробітку відповідача. Судом було відмовлено з тих підстав, що способом захисту прав позивачки є звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів.

Саме тому, а не у зв`язку з тим, що менша дочка стала навчатися в іншому населеному пункті, позивачка і звернулася до суду з даним позовом. Про це зазначалося і представником позивачки в судовому засіданні.

Крім того, після досягнення повноліття старшою дочкою на її утримання також стягувалися аліменти з відповідача у зв`язку з продовженням нею навчання відповідно до виконавчих проваджень відкритих на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду від 04.06.2013р. (справа №473/2129/13-ц), рішення Вознесенського міськрайонного суду від 06.12.2013р. (справа №473/5520/13-ц), рішення Вознесенського міськрайонного суду від 02.11.2017р. (справа №473/3427/17), рішення Вознесенського міськрайонного суду від 27.07.2018р (справа №473/2314/18). Тому позивачка не зверталася до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на меншу дочку, оскільки розуміла, що відповідач фактично продовжує виконувати свій обов`язок з утримання як меншої, так і старшої дитини.

Після того, як такий обов`язок відповідача з утримання старшої дочки припинився, він має можливість надавати меншій дочці утримання в більшому розмірі.

Також вказує, що відповідач після звільнення з лав ЗСУ не працював. Але з травня йому було призначено пенсію, що відобразилося на його матеріальному стані.

Підтвердженням покращення його матеріального стану є те, що за його особистою заявою з його пенсії на утримання меншої дитини позивачці перераховувалися кошти в розмірі 1/4 частки від пенсії, що вказує на наявність у відповідача можливості сплачувати аліменти саме в такому розмірі.

Документи, які були надані відповідачем на спростування такої можливості не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджують його доводів (не надано доказів того, що кредит отримувався ним для лікування свого чи своєї матері, яка також має ще дочку, зобов`язану її утримувати). Також не надано доказів того, що відповідач несе витрати на своє лікування та в якому розмірі.

На підтвердження свого матеріального стану позивачкою було надано довідку про розмір свого заробітку. Який є набагато меншим, ніж дохід відповідача.

Також зазначає, що для з`ясування обставин справи та витрат, які серед іншого несе позивачка, нею було надано документи, які підтверджують, що дитина навчається. Але ці документи надавалися лише для з`ясування суми таких витрат, які повинен нести також і відповідач. Адже позивачка не зверталася до суду з позовними вимогами про стягнення додаткових витрат, пов`язаних з навчанням, вона просила збільшити розмір стягуваних аліментів.

В тому числі така вимога ставилася в зв`язку з тим, що діючим законодавством, а саме ст. 161 ЦПК України, передбачено навіть спрощений порядок стягнення аліментів на утримання однієї дитини - в розмірі 1/4 частки від доходу іншого з батьків. Такі справи розглядаються в безспірному, наказному порядку. А позивачка наразі змушена доводити, що має право на стягнення з відповідача такого «Збільшеного» розміру аліментів - 1/4 частки від доходу відповідача.

За такого вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а також не було доведено ті обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, що судом було порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він погоджується з висновком суду про те, що позивачкою не доведено обставин, достатніх для збільшення розміру аліментів.

Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Навчання неповнолітньої дитини в коледжі в іншому місті з понесенням витрат на оплату гуртожитку та інших витрат, пов`язаних з навчанням, може бути підставою для вирішення питання щодо участі батька у додаткових витратах на дитину, яка регламентується ст. 185 СК України, але таких позовних вимог стороною позивачки не заявлено.

Позивачка вже зверталася до суду в жовтні минулого року з позовом до нього про визначення розміру аліментів у розмірі 1/4 частини доходу та її позов був залишений без задоволення рішенням суду від 23.12.2020 року (справа №473/3633/20), залишеним в силі постановою Миколаївського апеляційного суду від 24.02.2021 року.

Також вказує, що в своєму позові ОСОБА_1 просить суд збільшити розмір аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 з 1/6 частини його доходу до 1/4 частини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, посилаючись на ст. 192 СК України, мотивуючи свої вимоги покращенням матеріального становища відповідача та навчанням дитини, через що збільшилися витрати на її утримання.

Однак, на думку відповідача, матеріалами справи доведено його незадовільне матеріальне становище, враховуючи хворобу матері та борги, тому значного покращення матеріального або сімейного стану, як зазначено в ст. 192 СК України немає.

Нарахування пенсії в розмірі 10 тис. грн, з яких він виплачує аліменти в сумі 2500 грн щомісячно, не свідчить про значне покращення матеріального стану, так як після всіх витрат в нього не залишається коштів навіть на належне харчування.

Також відповідач у відзиві зазначає, що навіть аліменти в максимальному розмірі, передбаченому законодавством, не покриють всі витрати на утримання неповнолітньої дитини, але на сьогоднішній день він просто фізично не має змоги сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини свого доходу, як просить позивачка. Для утримання працездатної особи також встановлений прожитковий мінімум в сумі 2379 грн на місяць, але він навіть його не має при теперішніх обставинах, що склалися в його житті після звільнення з військової служби.

Більше того, вважає, що для підтвердження своїх позовних вимог про збільшення розміру аліментів, позивачка мала б надати відповідні докази його спроможності сплачувати аліменти в такому розмірі, як це передбачено ст. 81 ЦПК України.

За такого вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає залишенню в силі.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що 04 червня 2013 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 01 червня 2013 року.

На підставі зазначеного рішення суду Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області видано виконавчий лист, який пред`явлено на виконання до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Донька сторін ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла 18 років, у зв`язку з чим з відповідача на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають стягненню аліменти у розміри 1/6 частки його доходів.

За заявою боржника та заявою одержувача аліментів аліменти по грудень 2021 року стягувалися у розмірі 1/4 частки доходу відповідача (пенсії) і зміни матеріального становища позивача через припинення аліментів на іншу дитину не відбулося з урахуванням того, що неповнолітня дитина отримує щомісячно стипендію у сумі 890 грн.

02 листопада 2017 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з продовженням нею навчання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Вказане рішення суду виконано через досягнення дочкою 23-літнього віку.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що представником позивачки не доведено при розгляді цієї справи обставин, з якими законодавець пов`язує задоволення позову про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, а додаткові витрати, які несе позивачка через навчання доньки в іншому населеному пункті, не є такою обставиною.

Крім того, суд виходив з того, що аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. А навчання неповнолітньої дитини в коледжі в іншому місті з понесенням витрат на оплату гуртожитку та інших витрат, пов`язаних з навчанням, може бути підставою для вирішення питання щодо участі батька у додаткових витратах на дитину, яка регламентується ст. 185 СК України, але таких позовних вимог стороною позивача не заявлено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ч.3 ст.181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В ч.1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка просила збільшити розмір аліментів, стягнутих за рішенням суду з 1/6 частини до 1/4 частини всіх видів заробітку боржника, посилаючись на покращення матеріального стану відповідача, а також на необхідність нести підвищені витрати на утримання дочки ОСОБА_5 через її навчання в іншому населеному пункті, що впливає на її матеріальний стан та не дає можливості самостійно утримувати дочку.

Як убачається з тексту рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2013 року, судом з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу на 2 дітей.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дітей, суд виходив з того, що відповідач має задовільний стан здоров`я, працює, отримує щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати, інших осіб на утриманні не має, аліментів на користь інших осіб не сплачує. Позивачка також працює, отримує щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати, інших доходів не має.

Матеріали справи свідчать про те, що на даний час відповідач є воєнним пенсіонером, отримує прибуток у виді пенсії, розмір якої становить 10791,71грн., інших осіб на утриманні не має, аліментів на користь інших осіб не сплачує.

Посилання відповідача на те, що на його утриманні знаходить його мати, колегія суддів відхиляє, так як відповідачем не надано достатньої кількості безспірних належних та допустимих доказів цього з урахуванням того, що разом з матір`ю проживає не тільки він, а також його сестра, яка також за законом повинна надавати допомогу своїй матері. Крім того, відповідачем не було надано суду доказів про розмір пенсії, яку отримує його мати. Відсутні в матеріалах справи також докази стягнення з нього на користь матері аліментів за рішенням суду чи утримання їх за його заявою. Посилаючись на незадовільний стан здоров`я матері, у зв`язку з чим вона потребує лікування, відповідачем не надано доказів витрат, які він уже поніс чи які необхідно понести на її лікування.

Не надано належних доказів також незадовільного стану здоров`я самого відповідача та витрат на його лікування. Критично судова колегія ставиться також до того, що відповідачем отримано кредит саме для особистого лікування та лікування матері, так як в договорі про споживчий кредит № 273_015 від 16 листопада 2021р. не зазначено, що він видається на ці цілі, більш того він отриманий відповідачем тільки 16 листопада 2021р., тобто за 6 днів до звернення позивачки з позовом до суду (22 листопада 2021р.).

Водночас, матеріали справи свідчать про те, що за рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2013 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу. У зв`язку з досягнення старшою дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, стягнення аліментів на її утримання з листопада 2013 року припинилося, а на утримання дочки ОСОБА_5 аліменти сплачувалися відповідачем з цього часу у розмірі 1/6 частини.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 листопада 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з продовженням нею навчання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Вказане рішення суду виконано через досягнення дочкою 23-літнього віку.

Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що зі зменшенням аліментних стягнень, матеріальний стан відповідача покращився. Про те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини його доходу свідчить також його добровільна заява про стягнення з його пенсії на утримання дочки ОСОБА_5 1/4 частини пенсії, що підтверджується змістом листа ПФУ від 10.08.2021р., а також довідкою про відрахування з його пенсії від 06.08.2021р. № 146. За такого апеляційний суд критично ставиться до стверджень відповідача, що йому невідомо чому з його пенсії фактично утримуються аліменти у розмірі 1/4 частини, а також про те, що він не має змоги сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі ј ч. його доходу.

Доводи відповідача про те, що він виплачує борг Доманівському районному центру зайнятості у розмірі 3610,75 грн. не підтверджений належними доказами, так як довідка про утримання з його пенсії це не підтверджує, а інших належних доказів здійснення ним платежів на користь Доманівського районного центру зайнятості, а також того, що ним ще не погашено цей борг, суду надано не було. Надані відповідачем докази свідчать тільки про те, що такі вимоги заявлялися центром зайнятості, а не стягнуті з нього за рішенням суду.

Позивачка на даний час також є працездатною, але її середній заробіток з 18 травня 2021 по 30 жовтня 2021 року склав близько 2800грн, з яких було утримано податки, що підтверджується довідкою про доходи.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності, слід дійти висновку, що наведені вище обставини свідчать про покращення матеріального стану відповідача по зрівнянні з тим, який був на час винесення рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2013 року.

Докази про навчання неповнолітньої дитини в коледжі в іншому місті з понесенням витрат на оплату гуртожитку та інших витрат, пов`язаних з навчанням, надавалися позивачкою виключно для визначення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 у відповідності до ст.182 СК України.

Посилання суду на те, що з урахуванням конкретних обставин справи не відбулося зміни матеріального становища позивачки, не має вирішального значення для прийняття рішення у справі, так як матеріалами справи встановлено покращення матеріального становища відповідача.

Суд першої інстанції наведеним обставинам належної правової оцінки не надав та помилково дійшов висновку, що позивачкою не доведено при розгляді цієї справи обставин, з якими законодавець пов`язує задоволення позову про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

У зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, тощо звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому позивачкою судовий збір не сплачувався.

За такого, у зв`язку з задоволенням позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Розмір судового збору з урахуванням положень п.3 ч.1 ст. 176 ЦПК України, ч.1, п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», часу звернення до суду з позовом (2021р) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021р.(2270грн.) становить 908 грн. (2270х0,4= 908).

Підлягають задоволенню також вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на оплату наданої їй професійної правничої допомоги у розмірі 1500грн.

При цьому колегія суддів виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час ( ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

В матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги від 22 листопада 2021р., укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Вуїв О.В., в п. 3.1 якого сторони погодили розмір гонорару у розмірі 1500грн., свідоцтво про зайняття адвокатською діяльність на ім`я адвоката Вуїв О.В., ордер на представництво інтересів позивачки в суді, а також квитанція від 22 листопада 2021р. про сплату позивачкою адвокату Вуїв О.В. за договором про надання правової допомоги 1500грн.

Водночас, в матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідачем під час розгляду справи судом було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у зв`язку з неспівмірністю витрат на професійну правничу допомогу через їх завищення.

Проаналізувавши зазначені обставини та норми права у їх сукупності, колегія суддів вважає витрати на оплату правничої допомоги у сумі 1500грн. розумними, співмірними зі складністю справи, пов`язаними з розглядом справи, а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру стягнених аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2013 року у справі № 473/2129/13, що стягуються з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Прибужжя Доманівського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 1/6 до 1/4 заробітку(доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 22 листопада 2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1500грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.