ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/975/22 Справа № 175/2912/21 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики грошей для будівництва будинку

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики грошей для будівництва будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 червня 2010 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошей для будівництва будинку на суму 350000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 05 червня 2020 року. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною відповідачем в момент передачі йому суми позики. В строк передбачений договором позика не була повернута, тому - 05 червня 2020 року листом-вимогою позивач запропонував відповідачу повернути позику до 05 червня 2021 року, проте сума позик в повному обсязі так і не була повернута. На день подачі позову, відповідач повернув позивачу лише 50000 доларів США.

За викладених обставин, позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики грошей для будівництва будинку від 05 червня 2010 року в розмірі 300000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає еквівалент 8166150,00 грн. та судові витрати (а.с.1-5).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики грошей для будівництва будинку - задоволено в повному обсязі. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики грошей для будівництва будинку від 05 червня 2010 року у розмірі 300000 (триста тисяч) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 липня 2021 року складає еквівалент 8166150 (вісім мільйонів сто шістдесят шість тисяч сто п`ятдесят) гривень 00 коп. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 11350,00 гривень (а.с.106-108).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю (а.с.135-146).

В порядку ст. 360 ЦПК України від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

В порядку ст. 360 ЦПК України від ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у письмовій формі укладено договір позики грошей для будівництва будинку, за яким ОСОБА_2 особисто отримав у борг від ОСОБА_1 суму в розмірі 350000 доларів США зі строком повернення до 05 червня 2020 року, що підтверджується договором позики грошей для будівництва будинку від 05 червня 2010, укладеним у письмовій формі та розпискою про отримання грошових коштів (а.с. 11, 12).

В судовому засіданні встановлено, що позика надавалась з метою придбання будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт по будівництву будинку на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що за рахунок отриманих коштів за договором позики, відповідач побудував будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

18 листопада 2013 року, відповідач зареєстрував за собою право власності на вказаний будинок, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18 листопада 2013 року індексний номер: 12944866 (а.с. 13).

Судом також встановлено, що відповідач загалом повернув позивачеві 50000 доларів США, що підтверджується розписками позивача від 23 серпня 2014 року та від 08 травня 2020 року (а.с. 51,52).

Утім, в строк, що визначений у договорі, відповідач борг в повному обсязі не повернув, тому, листом-вимогою від 05 червня 2020 року позивач запропонував відповідачеві повернути борг до 05 червня 2021 року. Однак, у встановлений строк взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів відповідач не виконав.

Судом не встановлено, що кошти в розмірі 350000 доларів США, одержані відповідачем за договором позики грошей для будівництва будинку від 05 червня 2010 року, використані в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, та підтверджується заявою відповідача, що при укладенні договору позики грошей для будівництва будинку від 05 червня 2010 року, дружина відповідача не надавала згоди на укладення вказаного договору позики. На спростування вказаних тверджень відповідача, суду не наданого жодного належного та допустимого доказу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) та постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року (справа № 205/139/19).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц) та від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц); постановах Верховного Суду: від 03 березня 2021 року (справа № 522/11047/17-ц), від 17 лютого 2021 року (справа № 760/19023/18), від 27 січня 2021 року (справа № 205/139/19), які відповідно до ст. 263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами й у визначений спосіб, що підтверджується умовами договору позики від 05 червня 2010 року та розпискою від 05 червня 2010 року.

Позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики: передав відповідачу зазначену суму. А відповідач - зобов`язання в повному обсязі не виконав: у визначений термін залишок боргу в розмірі 300000 доларів США не повернув.

Судом встановлено, що відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечував проти задоволення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем надана розписка, а сума боргу відповідачем не повернута.

Доводи апеляційної скарги про фіктивність вказаної розписки, колегія суддів відхиляє, оскільки такі посилання є припущенням скаржника, що не підтверджені належними доказами.

Виходячи із того, що відповідачем договір позики не оспорюється, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що кошти за вказаною розпискою не передавались, чи про те, що договір підписаний не відповідачем, у матеріалах справи не має, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем, не можуть бути прийняті до уваги.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, - не встановлено, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: