Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2022 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Луців-Шумської Н.Л.

учасники справи

секретар Хрупа Б.А.

представник позивача ОСОБА_1

представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 16.12.2019р. поштою скерував на адресу Шевченківського районного суду м.Львова позовну заяву до Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказав, що працював 6на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс». Його наказом №23-к від 19 квітня 2018 року незаконно звільнити з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військові службу. Про звільнення він довідався лише 04.12.2019р. від командира частини. Зазначив, що в березні 2018р. він розпочав проходження військової служби в ЗСУ за контрактом осіб офіцерського складу строком на 5 років у в/ч НОМЕР_1 м.Хмельницький. Підставою його звільнення була копія контракту та витяг з наказу військового комісара Шевченківського РВК м.Львова №23 від 07.02.2018р. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки на час служби за ним мало зберігатися робоче місце та виплачуватися заробітна плата.

Спрощене позовне провадження у справі відкрито ухвалою від 23.12.2019р.

25.06.2020р. представник позивача ОСОБА_3 адвокат Зубач А.З. подав доповнення до позову, в якому також просить суд визнати незаконним та скасувати наказ від 19 квітня 2018 року №23-к про звільнення його з посади головного інженера Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс»; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 16.09.2020р. позов задоволено частково. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.07.2021р. рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16.09.2020р. скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 29.09.2021 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16.09.2020р. та постанову Львівського апеляційного суду від 01.07.2021р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Шнир Я.Б. позов підтримав, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задовольнити. Крім цього просив поновити строк на звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з підстав поважності причини пропуску строку. Пояснив, що ОСОБА_3 перебуває у складі Збройних Сил України на умовах контракту. Відтак, згідно ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Відтак, період з моменту зарахування особи до військової частини, проходження спеціальних навчань, проживання на території військової частини, безпосередньої участі в зоні проведення бойових дій вважає поважними причинами пропуску та в підтвердження своїх доводів покликається на Постанову ВС від 15.07.2020 року у справі №480/1449/18. Також звертає увагу на те, що перебування позивача у складі Збройних Сил України має наслідком зупинення перебігу визначеного ст.233 КЗпП України строку звернення до суду, оскільки ст.263 ЦК України вказує на таку обставину, як на підставі зупинення позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні даний позов заперечив з підстав, які викладені у письмових поясненнях від 09.02.2022 року. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за відсутності поважних причин. Зазначив, що позивач не спростував його власноручного підпису у наказі про звільнення з роботи від 19.04.2018р., не надав доказів реального існування з 20.04.2018р. по 20.05.2018р. перешкод для оскарження в суд даного наказу. Звернув увагу на те, що за умовами контракту позивач мав право вільного пересування територією України у вихідні, неробочі, святкові дні. З умов контракту позивач не проживав на території в/ч. Відсутні відомості про те, що позивач в період 20.04.2018р.-20.05.2018р. виконував бойові завдання в зоні АТО. Тому вважає, що у позивача не було перешкод для своєчасного оскарження в суд наказу про звільнення з роботи.

Заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював на посаді головного інженера ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс».

Між ОСОБА_3 та Міністерством оборони України в особі командувача Сил спеціальних операцій генерал лейтенантом Луньовим І.В. був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений на п`ять років. Контракт не містить дати його укладення (т.1 а.с.7-8).

Згідно витягу з наказу військового комісара Шевченківського РВК м.Львова №23 від 07.02.2018р. ОСОБА_4 відповідно до наказу Командувача Сил спеціальних операцій ЗСУ від 25.01.2018р. №4 прийнято на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на 5 років до ЗСУ та призначено на посаду офіцера оперативно-планового відділення штабу в/ч НОМЕР_1 м.Хмельницький. Термін прибуття до нового місця служби 08.02.2018р.

Також судом встановлено, що наказом від 19.04.2018 року № 23-к відповідач звільнив ОСОБА_3 із займаної посади з 19.04.2018 року згідно п.3 ч.1 статті 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу строком на п`ять років до Збройних Сил України на професійній основі у військову частину НОМЕР_1 м. Хмельницький. Цього ж дня 19.04.2018р. позивача ОСОБА_5 ознайомлено під розпис з наказом про звільнення, що підтверджується від руки проставленою датою і підписом (т.1 а.с.51).

Ця обставина ознайомлення з наказом позивачем ОСОБА_3 чи його представником в суді не спростована.

Згідно з п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 і 4 статті 119 цього Кодексу.

Стаття 119 КЗпП України (у реакції на час видачі оскаржуваного наказу) передбачала, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Отже, гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України, надаються і особам, які були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Таким чином, враховуючи всі наведені судом мотиви та встановлені обставини, слід дійти висновку про те, що звільнення позивача ОСОБА_3 з роботи 19.04.2018р. на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України було проведено без дотримання вимог закону, з порушенням гарантій, визначених ст.119 КЗпП України. Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» від 19.04.2018 року №23-к про його звільнення з роботи є обґрунтованими.

Водночас, у відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України ( в редакції на час звернення в суд з позовом) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Цей строк звернення поширюється на всі випадки звільнення з роботи незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Сплив строку звернення до суду є підставою для відмови у позові та застосовується до обґрунтованих позовних вимог.

Суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску строку звернення до суду, навівши у рішення мотиви його поновлення або неможливості поновлення пропущеного строку.

Статтею 233 КЗпП України не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку. Поважність таких причин оцінюється судом у кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Позивач стверджує, що про своє звільнення з роботи від дізнався лише 04.12.2019р. від командира своєї військової частини. На підтвердження цього він долучив довідку № 5695, видану військовою частиною НОМЕР_1 від 14.12.2019, з якої слідує, що під час проведення відділенням персоналу в/ч НОМЕР_1 у період з 02 вересня 2019 року по 29 листопада 2019 року перевірки особових справ військовослужбовців, в особовій справі ОСОБА_3 виявлено наказ від 19.04.2018 року №128 про звільнення його з посади головного інженера ЛКП «ТФ «Львівспецкомунатранс», де він працював до прийняття на військову службу. Зазначено, що даний наказ викликає сумнів у правомірності його винесення, оскільки порушує встановлені для призваних (прийнятих) на військову службу працівників гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України.

Зі змісту цієї довідки можна зробити висновок, що у ній ставиться під сумнів правомірність наказу про звільнення позивача, а не фіксується поява такого наказу в особовій справі позивача під час перевірки.

Як уже зазначено, наказ про звільнення позивача з роботи містить відмітку про ознайомлення останнього з цим наказом особисто 19.04.2018р. Таким чином, з 19.04.2018 року позивачу стало відомо про наявність наказу на його звільнення з роботи.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 12.09.2019р. поштою скерував на адресу ЛКП «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» заяву, в якій просив скасувати наказ про його звільнення з роботи від 19.04.2018р. №23-К у зв`язку з його порушенням гарантій ст.119 КЗпП України. До цієї заяви позивач долучив копію оскаржуваного наказу. 27.09.2018р. позивачеві була скерована відповідь на цю заяву, яку він отримав 10.10.2019р.(т.1 а.с.21-25).

На підставі цих документів, суд робить висновок, що позивач ОСОБА_5 отримав копію наказу про звільнення більше як за один місяць до звернення в суд з позовом про визнання незаконним та скасування наказу.

З даним позовом ОСОБА_5 звернувся в суд через 1 рік та 8 місяців з моменту винесення наказу.

Просячи поновити строк звернення до суду, позивач та його представник зазначають, що ОСОБА_5 не мав об`єктивної можливості оспорити своє звільнення у зв`язку зі перебуванням у складі Збройних Сил України, долучають довідки в/ч № НОМЕР_2 від 07.02.2022р. про участь ОСОБА_3 в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в період з 04.11.2014р. по 04.02.2015р., з 03.07.2015р. по 25.09.2015р., у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях період з 13.12.2019р. по 30.04.2020р. та з 05.01.2022р. до цього часу.

Проте, ці довідки підтверджують ту обставину, що з часу звільнення з роботи 19.04.2018р. і до 13.12.2019р. ОСОБА_5 безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях не приймав.

Позивачем та його представником не подано доказів, які б підтверджували неможливість подання позову в період проходження служби за контрактом. Нема підстав стверджувати, що після звільнення з роботи позивач весь час проживав на території військової частини проходив спеціальні навчання, а після їх завершення одразу був скерований дляч безпосередньої участі у АТО, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях.

Відповідно до умов контракту ОСОБА_3 забезпечувалася встановлена тривалість службового часу, надання відпочинку за виконання службових обов`язків у вихідні, святкові і неробочі дні, вільне пересування територією України у вихідні, святкові і неробочі дні, надання йому та членам його сім`ї жилого приміщення або виплата грошової компенсації за його піднайом. Відсутні дані про те, що розпорядок дня і робочого тижня у військовій частині де проходив службу ОСОБА_3 в період з 19.04.2018р. до 13.12.2019р. та його службовий час позбавляли його об`єктивної можливості звернутися в суд з позовом особисто чи поштою, або скористатися професійною правничою допомогою і оскаржити своє звільнення через представника.

Суд, оцінивши доводи та заперечення представників сторін щодо причин пропуску місячного строку на звернення до суду з позовом, вважає що вказані причини не є такими, які об`єктивно унеможливлювали звернення до суду протягом впродовж встановленого місячного строку. Суд констатує неможливість поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Крім того, з приводу покликання представника позивача на норми ст.263 ЦК України суд зазначає, що норми ЦК України поширюють свою дію на трудові правовідносини лише в тій частині, що не врегульована законодавством про працю. Норми КЗпП України визначають строки звернення до суду, порядок їх обчислення і можливість поновлення у разі пропуску. Отже це питання врегульовано спеціальним законодавством. Можливості переривання чи зупинення перебігу цих строків норми КЗпП України не передбачають.

Оцінюючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності на взаємозв`язку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог по їх суті, однак відмовляє у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем визначеного статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду та відсутністю підстав для його поновлення.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу Львівського комунального підприємства «Транспортна фірма «Львівспецкомунтранс» від 19 квітня 2018 року №23-к про звільнення з посади головного інженера, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 10 березня 2022р.
Суддя Н. Л. Луців-Шумська