Справа № 149/3265/21
Провадження №2/149/103/22
Номер рядка звіту 76
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Олійника І. В.

за участю секретаря Янюк А. Й.

сторін:

позивача - ОСОБА_1 , її представника адвоката Поворознюка Б.М., діє на підставі ордера

представника відповідача - адвоката Чешковського В.А., діє на підставі ордера

представника третьої особи - Чешковського В.А., діє на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати праці за час вимушеного прогулу, виплати середньої заробітної плати, зобов`язання працевлаштувати, стягнення витрат на оплату правничої допомоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати праці за час вимушеного прогулу, виплати середньої заробітної плати, зобов`язання працевлаштування, стягнення витрат на оплату правничої допомоги.

Позов обґрунтовано тим, що позивач обіймала посаду бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, тобто до травня 2021. Після настання цієї дати позивач не була звільнена та продовжила працювати на займаній посаді, що відповідно до ст. 39-1 КЗпП України свідчить про продовження дії трудового договору на невизначений строк. 28.10.2021 позивача було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору. При цьому заяви про укладення трудового договору на строк відпустки основного працівника до досягнення дитиною чотирьох років вона не писала та відповідний наказ відповідачем не приймався, а після закінчення відпустки по догляду за дитиною основний працівник не стала до праці та перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін. Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 по справі № 569/15473/17, від 20.10.2021 по справі № 127/15014/20, позивач стверджує, що приймаючи рішення про її звільнення відповідачем не було враховано встановлені у законодавстві (ч. 3 ст. 184 КЗпП України) гарантії для жінки, яка самостійно, без батька, виховує дитину віком до чотирнадцяти років, хоча за період роботи відповідачем визнавався статус позивача як одинокої матері, яка самостійно, без батька, виховує дитину, зокрема їй було надано додаткову оплачувану відпустку на 10 календарних днів.

За таких обставин позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.12.2022, просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ в. о. директора КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради від 28.10.2021 № 220 про звільнення її з 28.10.2021 із посади бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України та поновити її на посаді бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради або зобов`язати відповідача працевлаштувати її; 2) стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2021 по день поновлення на роботі або виплатити середню заробітну плату із моменту звільнення з роботи до працевлаштування; стягнути з відповідача на її користь 6000 грн понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Ухвалою суду від 30.11.2021 у даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. Третій особі встановлено п`ятиденний строк з дня отримання позову або відзиву для подання пояснень на підтримку або заперечення проти позову.

21.12.2021 до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, узагальнені доводи котрого зводяться до того, що позивач обіймала посаду бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому, на підставі заяви основного працівника про продовження строку відпустки по догляду за дитиною до чотирьох років, а також письмової заяви позивача про продовження строку трудового договору на час відпустки основного працівника до досягнення дитиною чотирьох років, строк трудового договору позивача було продовжено до досягнення дитиною основного працівника чотирьох років. 27.10.2021 основний працівник подала заяву про переривання відпустки та вихід на роботу з 29.10.2021, внаслідок чого 28.10.2021 позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Позивач не має статусу одинокої матері, оскільки у свідоцтві про народження дитини наявний запис про батька, який незважаючи на розірвання шлюбу із позивачем зобов`язаний виконувати батьківські обов`язки щодо утримання та виховання дитини, а доказів ухилення батька дитини від виконання батьківських обов`язків позивачем не надано. За таких обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 21.12.2021 витребувано докази, розгляд справи відкладено.

18.03.2022 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи проти позову, узагальнені доводи котрих зводяться до того, що при наявності двох вакантних посад бухгалтера позивач власноручно написала заяву про переведення її на посаду бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною по досягнення нею трьох років. При цьому, позивач не надала доказів того, що вона самостійно виховує та утримує дитину, а надання додаткової відпустки не наділяє її статусу одинокої матері. Також в період з жовнтя 2021 по грудень 2021 у відповідача відбувалися скорочення, в тому числі і посади бухгалтера.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 22.03.2022, суд відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України не прийняв додані до письмових пояснень третьої особи докази, оскільки такі докази подані з порушенням строку, визначеного ухвалою суду від 30.11.2021 і особа, що подає такі докази необгрунтувала неможливість їх подання у визначений судом строк з причин, що не залежали від неї. Також не надано доказів виконання третьою особою вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України щодо направлення копій доказів іншим учасникам. При цьому опис вкладення, що доданий до письмових пояснень не підтверджує виконання ч. 9 ст. 83 ЦПК України, оскільки не містить дати відправлення, підпису працівника зв`язку, печатки, не зазначено найменування поштового відправлення. Враховуючи це, суд не примає до уваги зазначені докази третьої особи та не оцінює їх.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали та просили задовольнити позов. При цьому, позивач пояснила, що після розлучення дитина проживає разом з нею, за рішенням суду батько дитини сплачує аліменти в середньому - 1500 грн щомісяця, а також спілкується з дитиною два-три рази на місяць по 2-3 год.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 03.06.2014 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , їх шлюб розірвано рішенням суду від 29.10.2018, від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 9, 21-22).

Згідно довідки голови вуличного комітету № 08-21/1415 від 17.11.2021 (а.с. 22), а також довідки КЗ "НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія № 1 м. Хмільник Вінницької області" № 43 від 15.11.2021 (а.с. 23) вихованням дитини займається мати, батько дитини участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує.

Записами в трудовій книжці, а також відповідними наказами відповідача підтверджено, що позивач з 01.07.2016 перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді бухгалтера, з 25.07.2017 була переведена на посаду економіста, з 01.03.2019 переведена на посаду бухгалтера тимчасово на період відпустки по догляду за дитиною до 3-х років основного працівника, з 30.06.2020 переведена на посаду бухгалтера тимчасово на час відпустки по догляду за дитиною до 3-х років ( ОСОБА_5 ), з 11.05.2021 продовжено трудову угоду на час відпустки по дог0ляду за дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) до 4-х років ( ОСОБА_5 ). Також позивачеві у вересні 2021 позивачу надано додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, як одинокій матері (а.с. 7-8, 10-18, 20, 28-36, 78-83, 88-98, 109).

Наказом № 220 від 28.10.2021 трудовий договір припинено, звільнено позивача на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку, а саме у зв`язку з виходом на роботу 29.10.2021 основного працівника (а.с. 19, 99).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 вказала, що вона знайома із позивачем близько 5 років та їй відомо, що позивач самостійно виховує сина, водить сина до школи, на гуртки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що вона є сусідкою позивача, яка розлучена та самостійно виховує сина. Батько дитини разом із позивачем не проживає. У розмові позивач повідомила, що батько сплачує аліменти на утримання дитини.

Мотиви і доводи суду та застосовані норми права.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставою для укладення строкового трудового договору є заява працівника про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий самий, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформлюється цей трудовий договір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

За змістом частини першої статті 18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство, установа, організація за рахунок власних коштів може надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості (частина друга статті 18 Закону України «Про відпустки»).

Вказані норми також узгоджуються, як із частиною третьою статті 179 КЗпП України якою передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства, так із частиною четвертою статті 179 КЗпП України, якою передбачено, що підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати одному з батьків дитини частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що отримання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відпустки для догляду за дитиною більшої тривалості є правом особи, яке вона може реалізувати шляхом дострокового припинення відпустки у будь-який час до досягнення дитиною трирічного віку, а також до закінчення відпустки для догляду за дитиною більшої тривалості.

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 у справі № 243/2206/19.

Приймаючи до уваги те, що між позивачем та відповідачем був укладений строковий трудовий договір, факт укладення котрого відображений як у заявах позивача (а.с. 17, 97), так і в наказах відповідача (а.с. 18, 98), строк даного трудового договору встановлений за погодженням сторін та обставин про продовження дії трудового договору на невизначений строк не встановлено, суд приходить до висновку, що позивач, перебуваючи на посаді основного працівника на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років, достовірно знала та усвідомлювала те, що в разі виходу основного працівника із відпустки по догляду за дитиною, тобто закінчення строкового договору, буде звільнена з посади відповідно до чинного законодавства, а тому приходить до висновку, що наказ відповідача від 28.10.2021 № 220 є правомірним та обґрунтованим, а доводи позивача про неправомірність її звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та продовження дії трудового договору на невизначений строк є неспроможними.

В судовому засіданні позивач підтвердила, що писала заяву від 27.04.2021 щодо продовження їй трудового договору на посаді бухгалтера з 11.05.2021 на час відпустки по догляду за дитиною до 4 років ОСОБА_5 (а.с. 97), що спростовує доводи наведені у позовній заяві щодо відсутності такої заяви.

При цьому, доводи позивача про те, що після закінчення відпустки по догляду за дитиною основний працівник не стала до праці та перебувала у відпустці без збереження заробітної плати за згодою сторін не впливають на висновки суду щодо правомірності звільнення позивача, оскільки право на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін та порядок її надання закріплене ст. 84 КЗпП України, ст. 26 Закону України "Про відпустки" і дотримані відповідачем.

Доводи позивача про те, що відповідачем при її звільненні не враховано положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері.

Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого має на утриманні дитину віком до чотирнадцяти років, яка проживає разом з нею. У свідоцтві про народження дитини наявний запис про батька дитини (а.с. 9, 21-23).

При цьому, подані позивачем на підтвердження наявності статусу "одинока матір" довідка голови вуличного комітету, а також довідка КЗ "НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів-гімназія № 1 м. Хмільник Вінницької області" (а.с. 22, 23) про те, що вихованням дитини займається мати, а батько дитини участі у вихованні сина не приймає, батьківські збори не відвідує не є достатніми доказами того, що батько не приймає участі у вихованні дитини. При тому, що з наданих у судовому засіданні пояснень позивача та показань свідка ОСОБА_7 , встановлено, що батько дитини виконує обов`язок утримувати дитину (сплачує аліменти) та спілкується з нею, тобто те, що батько не приймає участі у вихованні і утриманні дитини є недоведеним. Позивачем не надано доказів позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина. У свою чергу факт розірвання шлюбу між батьками, згідно з ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України, як і проживання окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 по справі № 569/15473/17, від 20.10.2021 по справі № 127/15014/20, оскільки у вказаних справах мали місце обставини за яких батько утримував дитину, однак не приймав участі у її вихованні, натомість у даній справі факт того, що батько не приймає участі у вихованні дитини є недоведеним.

Також, суд вважає неспроможними доводи позивача про наявність статусу "одинока матір" у зв`язку із наданням їй додаткової оплачуваної відпустки, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки, а тому надання відповідачем позивачу додаткової соціальної відпустки, за відсутності інших доказів, не підтверджує наявність у позивача статусу "одинока матір".

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги встановлені обставини, зокрема те, що наказ відповідача про звільнення позивача є правомірним та обґрунтованим, а також те, що позивач не має статусу «одинока матір» та, відповідно, гарантій, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Зважаючи на підстави звільнення позивача, суд не приймає до уваги доводи відповідача та третьої особи, що у відповідача відбувається скорочення посад працівників.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати належить залишити за сторонами.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 21, 23, 24, 36, 84, 179, 184 КЗпП України, ст.ст. 10, 12, 76-81, 141, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КНП «ХЦПМСД» Хмільницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати праці за час вимушеного прогулу, виплати середньої заробітної плати, зобов`язання працевлаштувати, стягнення витрат на оплату правничої допомоги - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.03.2022.

Суддя Ігор ОЛІЙНИК