Справа № 136/2030/21
провадження № 2-о/136/52/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2022 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, в порядку окремого провадження, цивільну справу

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - заявник), через свого представника, звернулася до суду з заявою, у якій просила:

- встановити факт про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 24.08.1991 не проживала у с. Зарванці, Вінницького р-ну, Вінницької обл., на території України.

Заявник обґрунтовує свою заяву наступними обставинами.

Заявник є громадянкою Російської Федерації, але має намір отримати дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки тут проживає її дочка - ОСОБА_2 , а сама заявник була народжена на території України. З метою реалізації свого права, заявниця звернулась до заінтересованої особи а саме до Липовецького сектору УДМС України з необхідними документами де їй пояснили, що необхідно проведення перевірки поданої нею інформації. З відповіді на адвокатський запит слідує, що відповідно до інформації, наданої Якушинецькою сільською радою, заявник значиться «зареєстрованою» з 10.07.1975 по 18.08.1977 та з 31.07.1987 по 14.07.1992 у с. Зарванці. Факт реєстрації заявника на території України станом на 24.08.1991 може стати підставою для відмови в отриманні дозволу на імміграцію в Україну, тому у відповіді заявнику запропоновано у найкоротший термін підтвердити або спростувати дану інформацію. Заявник не погоджується із наявною у Якушинецькій сільській раді інформацією та стверджує, що вона тривалий час проживає та зареєстрована у Російській Федерації. Пояснити чому у погосподарській книзі сільської ради наявні вищезгадані записи вона не може, а тому вона вважає, що може у судовому порядку встановити факт про те, що не проживала на території України у зазначений період. Разом з тим, такий юридичний факт як проживання на території Росії у спірний період стверджується архівною довідкою Ямало-Ненецького автономного округу в якій зазначено, заявник з 18.10.1989 по 01.08.1990 та з 01.08.1990 по 14.05.1997, а також з 23.05.1997 по 06.05.2016 зареєстрована в м. Ноябрськ, Ямало-Ненецького автономного округу, Російської Федерації. Також, факт про те, що заявник проживала та була зареєстрована на території Російської Федерації станом на 24.08.1991 доводиться в тому числі записами у трудовій книжці, з якої вбачається, що 26.10.1989 вона була прийнята медсестрою у яслі-сад « Журавлик », що у районі Крайньої Півночі. І з цього часу їй заведено нову трудову книжку. Заявник стверджує, що дійсно місцем її народження є с. Зарванці, Вінницької обл. де вона певний період проживала і була зареєстрованою, однак у вересні-жовтні 1989 року виїхала з території УРСР до Росії і більше на територію України не поверталась, що узгоджується із наявним у трудовій книжці записом про те, що 13.09.1989 вона звільнена з Вінницького обласного онкологічного диспансеру у зв`язку з переїздом по місцю роботи чоловіка-військовослужбовця - запис №13. Враховуючи, що згідно пред`явлених документів заявник станом на 24.08.1991 не проживала на території України, слід встановити даний факт, що стане підставою для отримання нею дозволу на імміграцію в Україну.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду.

Ухвалою суду від 09.11.2021 призначено розгляд справи в порядку окремого провадження з повідомленням (викликом) сторін та визначено заінтересованій особі строк для подання відзиву на заяву.

Заінтересованою особою через свого представника, подано до суду відзив із запереченнями проти заяви.

Заінтересована особа обґрунтовує свої заперечення наступними обставинами.

Заявник у своїй заяві стверджує, що має намір отримати дозвіл на імміграцію, як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, а оскільки місце реєстрації заявника було записано на 24.08.1991 - с. Зарванці, Вінницької обл., то це може стати підставою для відмови у надані дозволу на імміграцію. Однак, з вищенаведеного вбачається, що звернення до суду із відповідною заявою слугувало, лише припущення про відмову їй у наданні дозволу на імміграцію до України, жодної інформації від територіально підрозділу щодо відмови їй у надані дозволу на імміграцію до України, ні заявником ні її представником до суду не надано. Натомість, виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - до 24.08.1991, а підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію з тих причин, що особа мала місце реєстрації на території України станом на 24.08.1991 -непередбачено. Отже, представник заінтересованої особи вважає заяву про встановлення факту безпідставною і такою, що задоволенню не підлягає.

Заявник відповіді на відзив не подала.

Ухвалами суду від 15.12.2021, від 18.01.2022 та від 27.01.2022, на задоволення клопотання представника заінтересованої особи, судові засідання було постановлено проводити за участі представника в режимі відеоконференції.

У судове засідання заявник та її представник не з`явились, однак остання у своїй заяві просила суд про розгляд справи за їх відсутності, заяву підтримала та просила її задовольнити.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, однак на попередньому судовому засіданні, яке проводилося за його участі в режимі відеоконференції, представник зазначав, що заява є безпідставною.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, при цьому не здійснюючи фіксацію судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно з паспорта заявника, вона є громадянкою Російської Федерації (а.с. 6). З паспорта заявника вбачається, що вона народилася в с. Зарванці, Вінницького р-ну, Вінницької обл. (а.с. 8). Як вбачається з архівних довідок Ямало-Ненецького автономного округу заявник з 18.10.1989 по 01.08.1990 та з 01.08.1990 по 14.05.1997, а також з 23.05.1997 по 06.05.2016 зареєстрована в м. Ноябрськ, Ямало-Ненецького автономного округу, Російської Федерації (а.с. 13-15). Заявник проживала та була зареєстрована на території Російської Федерації станом на 24.08.1991, що доводиться записами у трудовій книжці. Заявник стверджує, що у вересні-жовтні 1989 року виїхала з території УРСР до Росії і більше на територію України не поверталась, що узгоджується із наявним у трудовій книжці записом. Враховуючи, що згідно пред`явлених документів заявник станом на 24.08.1991 не проживала на території України, слід встановити даний факт, що стане підставою для отримання нею дозволу на імміграцію в Україну. Також у матеріалах справи наявна відповідь на адвокатський запит, з якої слідує, що відповідно до інформації, наданої Якушинецькою сільською радою, заявник значиться «зареєстрованою» з 10.07.1975 по 18.08.1977 та з 31.07.1987 по 14.07.1992 у с. Зарванці. Факт реєстрації заявника на території України станом на 24.08.1991 може стати підставою для відмови в отриманні дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 24). Разом з тим, представник заінтересованої особи вважає заяву про встановлення факту безпідставною та необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає.

Суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як визначено у ст. 1 Конституції України - Україна є правова держава, а в силу її ст. 8 в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст. 129 Конституції України). Верховенство права - це панування права в суспільстві, а такий принцип вимагає від держави його втілення у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи та рівності. Разом з тим, в силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Разом з тим, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

На думку заявника, оскільки місцем її народження є с. Зарванці, Вінницької обл. де вона певний період проживала, однак у вересні-жовтні 1989 року виїхала з території УРСР до Росії і більше на територію України не поверталась, але враховуючи, що згідно пред`явлених документів заявник станом на 24.08.1991 не проживала на території України, слід встановити даний факт, що стане підставою для отримання нею дозволу на імміграцію в Україну.

Суд, з огляду на визначену заявником підставність заявленої вимоги, вважає неприйнятними вищевказані аргументи заявника щодо можливості встановлення факту про те, що вона станом на 24.08.1991 не проживала у с. Зарванці, Вінницької обл. на території України, з огляду на таке.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства врегульовано Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст. 1 Закону «Про імміграцію» імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію. Посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону «Про імміграцію». Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я. Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п. 3 ч. 3 ст. 4 цього Закону документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України", а саме: особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні брат чи сестра народилися або постійно проживали па інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу: УНР, ЗУНР, УД, УСРР, ЗУ, УРСР, і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

Іноземці із числа осіб, зазначених у ч. 20 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі ч. 20 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Таким чином, іноземець має надати документи, що підтверджують народження її на території України, проживання або народження осіб передбачених вищезазначеною статтею на території України.

Суд зауважує, що Законом України «Про імміграцію» у переліку документів для отримання дозволу на імміграцію судового рішення про не підтвердження проживання на території України станом на 24.08.1991 - не передбачено.

Отже, виходячи з норм чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - до 24.08.1991, а ст. 10 Закону України «Про імміграцію» не передбачено підстав для відмови у видачі дозволу на імміграцію з підстави, що особа мала місце реєстрації на території України станом на 24.08.1991. Разом з тим, вимога про встановлення факту не проживання на території України станом на 24.08.1991 є безпідставною, оскільки зі встановлення відповідного факту рішенням суду заявник не зможе реалізувати своє право на отримання дозволу на імміграцію, а тому від даного рішення не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, як то передбачено ч. 2 ст. 315 ЦПК України. Отже, заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 293, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа Липовецький сектор Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Героїв Майдану, буд. 75, м. Липовець, Вінницький р-н, Вінницька обл., ЄДРПОУ - 37836770) про встановлення факту що має юридичне значення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Дмитро КРИВЕНКО