Справа № 203/448/22
Провадження № 2/0203/730/2022
УХВАЛА

09 березня 2022 року у місті Дніпрі суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Ханієва Ф.М., перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою суду від 02 лютого 2022 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху, як така, що не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: не зазначено місця реєстрації проживання чи перебування відповідача у встановленому законом порядку, або місце роботи чи місцезнаходження майна відповідача; доказів, що підтверджують вказані обставини, а саме: доказів, що з 2019 року сторони проживають окремо та припинено ведення спільного господарства (покази свідків, акти, листування тощо); доказів відмови ОСОБА_2 розірвати шлюб зі ОСОБА_1 в органах РАЦС. Тому судом був наданий позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання суду:

- виправленої редакції позовної заяви відповідно до кількості сторін з зазначенням: місця реєстрації проживання чи перебування відповідача у встановленому законом порядку, або місце роботи чи місцезнаходження майна відповідача; доказів, що підтверджують вказані обставини, а саме: доказів, що з 2019 року сторони проживають окремо та припинено ведення спільного господарства (покази свідків, акти, листування тощо); доказів відмови ОСОБА_2 розірвати шлюб зі ОСОБА_1 в органах РАЦС.

Копія ухвали суду була отримана позивачем ОСОБА_1 особисто у суді 23 лютого 2022 року.

04 березня 2022 року на виконання ухвали суду від 02 лютого 2022 року про залишення позовної заяви без руху позивач надала суду уточнену позовну заяву відповідно до кількості сторін.

Суд, розглянувши уточнену позовну заяву позивача, надану на виконання вимог ухвали суду від 02.02.2022 року, доходить наступних висновків.

Приписами ч. 3 ст. 185 ЦПК встановлено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, способом усунення виявлених недоліків позовної заяви мало би бути надання суду: виправленої редакції позовної заяви відповідно до кількості сторін з зазначенням: місця реєстрації проживання чи перебування відповідача у встановленому законом порядку, або місце роботи чи місцезнаходження майна відповідача; доказів, що підтверджують вказані обставини, а саме: доказів, що з 2019 року сторони проживають окремо та припинено ведення спільного господарства (покази свідків, акти, листування тощо); доказів відмови ОСОБА_2 розірвати шлюб зі ОСОБА_1 в органах РАЦС.

Натомість, позивачем подано до суду уточнену позовну заяву аналогічну первісній позовній заяві без зазначення місця реєстрації проживання чи перебування відповідача у встановленому законом порядку, або місце роботи чи місцезнаходження майна відповідача, а лише зазначено останнє відоме фактичне місце проживання відповідача за адресою свого місця проживання. Проте позивачем не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини, а саме: доказів, що з 2019 року сторони проживають окремо та припинено ведення спільного господарства (покази свідків, акти, листування тощо); доказів відмови ОСОБА_2 розірвати шлюб зі ОСОБА_1 в органах РАЦС.

Таким чином, суд вважає, що у встановлений судом строк позивач не усунув недоліків позовної заяви.

Суд, вирішуючи питання щодо повернення позовної заяви, також керується практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі і фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Зазначена правова позиція також збігається з висновками Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року (заява № 70297/01) та Верховного Суду України, викладеними в його ухвалі від 28 вересня 2015 року у справі № 21-5496а15.

Таким чином, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним, з точки зору його практичного забезпечення: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства (рішення Європейського суду з прав людини «Golder проти Сполученого Королівства», «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року). Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у встановлений судом строк позивач не усунула недоліків позовної заяви, що відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України, є підставою для її повернення.

Керуючись ст. ст. 185, 260, 261, 285, 353 ЦПК України, суд,

уХвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу повернути позивачу.

Роз`яснити позивачу, що за змістом ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Ф.М. Ханієва