Номер провадження: 22-ц/813/4307/22
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Левітана 75/77» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Левітана 75/77» (далі - ОСББ «Левітана 75/77») звернулося до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по внесках на витрати на управління багатоквартним будинком, внесків до ремонтних, резервних фондів, вивозу твердих побутових відходів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат в розмірі 20839,96 грн та судові витрати у розмірі 2270,00 грн. сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявленого позову, ОСББ «Левітана 75/77» посилалося на те, що відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем житлово-комунальних послуг. Всі комунальні послуги відповідачу надаються в повному обсязі, проте позивач вказані послуги не сплачує. Посилаючись на вищевказані обставини, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року позовні вимоги ОСББ «Левітана 75/77» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Левітана 75/77» заборгованість по внесках на витрати на управління багатоквартирним будинком, внесків до ремонтних, резервних фондів, вивозу твердих побутових відходів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 20839 грн. 96 коп. та судовий збір у розмірі 2270 грн. 00 коп.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року скасувати в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі - 6317,37 грн. та 3 % річних у розмірі 1754,25 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що перевіряючи наданий в позовній заяві розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд не врахував положення ч.3 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), яким встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги, а тому відповідно, на думку апелянта ОСОБА_1 , з 17.03.2020 року позивач не мав права нараховувати будь - яку неустойку (штраф, пеню), а також вимагати її стягнення.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі - 6317,37 грн. та 3 % річних у розмірі 1754,25 грн., тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_3 було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Левітана 75/77», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 24-26).

Згідно із рішенням загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку « Левітана 75/77 », що підтверджується випискою з протоколу від 16.09.2016 року, питанням № З були затверджені щомісячні внески на управління багатоквартирним будинком у розмірі 2,60 грн. з 1 кв.м., що підтверджується випискою з протоколу.

Відповідно до рішення загальних зборів співвласників багатоквартирного будинку « Левітана 75/77 », що підтверджується випискою з протоколу №5 від 21.10.2017 року, питанням № 2 були затверджені розміри членських внесків на управління багатоквартирним будинком у розмірі 4,00 грн. з 1 кв.м. для квартир 2-9 поверхів та 3,18 грн. з 1 кв.м. для квартир 1-го поверху, які було запроваджено з 01.01.2018 року.

Відповідно до рішення загальних зборів ОСББ «Левітана 75/77» від 25.03.2017 року було встановлено єдиноразові внески у травні та червні в розмірі 10,00 грн. з 1 кв.м. з метою забезпечення модернізації індивідуального теплового пункту.

Відповідно до рішення Одеської міської ради було встановлено тариф на вивіз твердих побутових відходів (далі: ТБО) у розмірі 11,50 грн. з 1 людини, що проживає в квартирі, в серпні 2018 року тариф було встановлено у розмірі 15,12 грн., з вересня 2018 року тариф встановлено у розмірі 17,11 грн., з лютого 2021 року тариф встановлено у розмірі 18,75 грн.

Згідно з протоколом №6 загальних зборів ОСББ «Левітана 75/77» від 13 вересня 2018 р. питаннями №3, №4 було призначено єдиноразові внески на проведення ремонту покрівлі та проведення ремонту в машинних приміщеннях у розмірі 2,60 грн. та 6,20 грн. на 1 кв.м. відповідно.

За весь період заборгованості відповідач - власник квартири АДРЕСА_1 здійснив виплати на суму 3754,60 грн. та було нараховано пільг/субсидій на суму 3356,84 грн. які було враховано у довідці про стан заборгованості.

Згідно з довідкою про стан заборгованості (з урахуванням здійснених виплат) за період з 01.08.2016 року по 28.02.2021 року, а також виписки з банку, заборгованість Боржника по внескам на утримання будинку та прибудинкової території ОСББ «Левітана 75/77», вивозу ТПВ, єдиноразових внесків на ремонт покрівлі та машинних приміщень становить: 12768,34 грн.

В цій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року апелянт ОСОБА_1 не оскаржує, тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегією суддів в цій частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядається.

Разом з тим, звертаючись до суду із даною апеляційної скаргою, ОСОБА_1 зазначає, що вищевказане рішення суд від 25 серпня 2021 року є незаконним та необґрунтованим лише в частині стягнення з нього інфляційних втрат в розмірі - 6317,37 грн. та 3 % річних у розмірі 1754,25 грн., посилаючись на те, що перевіряючи наданий в позовній заяві розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд не врахував положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" (№530-ІХ від 17.03.2020 року), відповідно до якого на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов 'язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Як вже зазначалося у зв`язку з неналежною сплатою коштів за надані послуги, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по внескам на утримання будинку та прибудинкової території ОСББ «Левітана 75/77», вивозу ТПВ, єдиноразових внесків на ремонт покрівлі та машинних приміщень за період із 01.08.2016 року по 28.02.2021 року в розмірі 12768,34 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Апеляційний суд зазначає, що враховуючи те, що відповідач, як боржник, прострочив виконання грошового зобов`язання, правильним є рішення суду в частині стягнення з нього на користь позивача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)" (№530-ІХ від 17.03.2020 року), на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року зі змінами "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19", з 03.04.2020 року на всій території України запроваджено карантин.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що у пояснювальній записці до проекту Закону України "Про внесення змін до статті 625 Цивільного кодексу України щодо захисту прав споживачів комунальних послуг", поданого народним депутатом Дубінським О.А., зазначено що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17 березня 2020 року N 530-IX на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг громадянам України у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Проте, у липні 2021 року окремі підприємства, які надають житлово-комунальні послуги, почали нараховувати споживачам комунальних послуг додаткові платежі в розмірі 3 % річних та інфляційні втрати з боржників за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги. Таке стало можливим внаслідок загальної норми Цивільного кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В частині другій статті 625 Цивільного кодексу України, законопроектом встановлюється виключення з загальної норми щодо зобов`язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми для споживачів комунальних послуг (індивідуальні та колективні споживачі), у яких є прострочена заборгованість за сплату комунальних послуг.

Виходячи з наведеного, імперативність заборони нарахування за період карантину нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на час виникнення спірних відносин (серпень 2016 -лютий 2021 року включно) не поширюється на можливість нарахування інфляційних втрат та 3% річних в порядку частини 2 статті 625 ЦК України.

При таких обставинах суд першої інстанції набув правильного висновку про задоволення заявлених вимог про стягнення інфляційних втрат - 6317,37 грн. та 3 % річних у розмірі 1754,25 грн. за період з 01.08.2016 року до 28.02.2021 року відповідно до розрахунку у повному обсязі.

Окремо судова колегія звертає увагу, що відповідачем під час розгляду справи заявлено про застосування позовної давності і судом першої інстанції надано оцінку щодо переривання позовної давності через часткову сплату позивачем грошових коштів на погашення заборгованості. При цьому відповідач не обґрунтовував апеляційну скаргу не згодою з оцінкою суду щодо відсутності підстав для застосування позовної давності в частині інфляційних втрат та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, а рішення суду в частині стягнення основного боргу за комунальні послуги апелянтом не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. за період з 01.08., 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2021 року в оскаржуваній частині про стягнення інфляційних втрат - 6317,37 грн. та 3 % річних у розмірі 1754,25 грн. за період з 01.08.2016 року до 28.02.2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної право застосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 23.03.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова