ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року

м. Черкаси

Справа № 702/404/21
Провадження № 22-ц/821/493/22
категорія: 301010200

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , відділ Держгеокадастру у місті Монастирище,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу Держгеокадастру у місті Монастирище, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання звернення у формі заяви недійсним і таким, що не створює юридичних наслідків, у складі: головуючого судді Жежер Ю. М.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , відділу Держгеокадастру у місті Монастирище, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання звернення у формі заяви недійсним і таким, що не створює юридичних наслідків.

Позовні вимоги мотивував тим, що в матеріалах технічної документації № 69 по виготовленню державного акта на право приватної власності на землю для ведення особистого підсобного господарства площею 0,42 га відповідача ОСОБА_2 , в межах с. Лукашівка міститься заява (не землекористувача і не власника) земельної ділянки ОСОБА_2 від 03.03.2000.

Зазначає, що ОСОБА_2 цієї заяви особисто ніколи не подавав і власноруч не підписував.

Вся технічна документація в тому числі вищевказана заява від 03.03.2000 була виготовлена інженером-землевпорядником Монастирищенського земельно-кадастрового бюро ОСОБА_4 в системі Монастирищенського відділу земельних ресурсів Держкомзему України.

Почерк у заяві від 03.03.2000 ідентичний почерку, виконаному ним при виготовлені пояснювальної записки та технічного завдання.

З невідомих підстав і спонукань інженер-землевпорядник ОСОБА_4 сфальсифікував даний документ.

На переконання ОСОБА_1 , посадова особа порушила закон і незаконно приступила до виготовлення технічної документації на право отримання державного акта на земельну ділянку площею 0,42 га, зважаючи на те, що не існує документа, яким ОСОБА_2 уповноважував будь-кого діяти в його інтересах при виготовленні технічної документації.

Враховуючи наведене, вважає, що у суду будуть усі підстави для визнання заяви від 03.03.2000 недійсною та такою, що порушує його права та законні інтереси.

Оскаржувана ним заява від 03.03.2000 порушує його права та законні інтереси.

Також зазначав, що на протязі тривалого часу він не може виготовити технічну документацію по приватизації земельної ділянки, виділеної йому під будівництво житла, яка перебуває у його користуванні із 1995 року, згідно рішення сесії Лукашівської сільської ради N 30-4/VI від 29.09.2015.

Роботи по приватизації земельної ділянки шляхом виготовлення відповідної технічної документації були призупинені 20.07.2016 через те, що при проведенні фіктивної кадастрової зйомки земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , мало місце накладення (захоплення) цієї земельної ділянки на ту, що перебуває в його користуванні, розташовану по АДРЕСА_1 .

При вивченні матеріалів технічної документації № 69 про видачу Державного акта на землю серії ЧР № 12 - 16 - 114 від 27.01.99 - ОСОБА_2 з`ясувалось те, що дана технічна документація сфальсифікована від початку і до кінця.

Вказував, що 20.07.2016 він вперше дізнався про приватизацію земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , а також про те, що його підпис в акті про узгодження меж є також підробним, про що свідчить висновок експертизи.

Оскаржувана ним заява входить до складу технічної документації № 69, яка фактично не подавалась ОСОБА_2 , і не давала, на його переконання підстав для її розробки і виготовлення.

Просив визнати звернення у формі заяви ОСОБА_2 від 03.03.2000, адресоване начальнику відділу земельних ресурсів невідомо якого району та області недійсною і такою, що не створює юридичних підстав для розробки і виготовлення технічної документації по видачі державного акта на землю площею 0,42 га в межах с. Лукашівка ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1250 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що зі змісту позовних вимог позивача не вбачається яким саме чином і в чому полягає порушення його права та інтересу підписанням та подачею спірної заяви про виготовлення документації на одержання державного акту на право приватної власності на землю та не надано доказів того, що саме із за наявності спірної заяви призупинено роботу по виготовленню технічної документації позивача.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що внаслідок наявності оскаржуваної заяви ОСОБА_2 було надано земельну ділянку чи її частину, право на яку має позивач, що свідчить про те, що позивачем не доведено порушення або оспорювання його права, за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом.

Крім того, суд дійшов висновку, що позов подано до неналежного відповідача, проте позивач клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Тому позовні вимоги до відповідача - відділу Держгеокадастру у м. Монастирище не підлягають до задоволення та є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача.

На ряду з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки в задоволенні позову відмолено повністю, то розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 в сумі 1250 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 07 лютого 2022 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю або ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він ніколи не ставив підпис у повідомленнях про виклик до суду у цій справі, оскільки вони на його адресу не надходили.

Зазначає, що суд першої інстанції не перевірив обставини справи, докази і факти по справі. Крім того, суд не перевірив про яку належну ОСОБА_2 земельну ділянку йде мова у поданій ним заяві від 03.03.2000, оскільки технічна документація не містить доказів її набуття ОСОБА_2 .

Вважає, що інженер-землевпорядник Монастирищенського земельно-кадастрового бюро ОСОБА_4 мав бути викликаний в якості свідка по справі і дане клопотання було ним заявлене, проте не відображене в рішенні суду.

Крім того, вважає, що суд, за його належного повідомлення, мав залишити позов без розгляду у зв`язку з подвійною неявкою.

11 березня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Домадчука В. А. надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просив суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити повністю, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26.01.2022 залишити без змін.

Апеляційну скаргу вважає безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

Зокрема, доводи позивача про те, що він не отримував викликів до суду та не ставив особистого підпису у повідомленнях суду, спростовується матеріалами справи.

Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання від 20.07.2016 та акт встановлення, узгодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землеволодіння ОСОБА_1 не узгоджувались через накладення однієї земельної ділянки на іншу.

Вважає, що суд виконав усі вимоги процесуального закону щодо повноти перевірки обставин справи в межах доводів, зазначених в позові та доказів, наданих позивачем. Позивач, в свою чергу, не надав суду належних та допустимих доказів того, що нібито заяву від імені ОСОБА_2 виготовлено інженером-землевпорядником. А покази свідків не можуть бути належними та допустимими доказами зазначеної обставини.

Доводи позивача про те, що суд мав би залишити його позов без розгляду спростовуються матеріалами справи.

Позиція Апеляційного суду

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи предмет позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відтак, дані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів ОСОБА_1 про його неповідомлення про розгляд даної справи апеляційний суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом в якому, крім іншого, просив суд підготовче провадження, як і розгляд справи по суті здійснювати без його участі (а.с. 4).

Згідно даних позовної заяви ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 і саме за вказаною адресою суд надсилав поштову кореспонденцію.

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 08:00 год. 26.08.2021, а ОСОБА_1 належним чином повідомлений про це, що підтверджується рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення трек-номер 670 (а.с. 22-23, 33).

26 серпня 2021 року розгляд справи відкладено на 20 вересня 2021 року на 15:00 год., про що повідомлено судовою повісткою ОСОБА_1 та що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 090 (а.с. 49-50, 68).

20 вересня 2021 року розгляд справи було відкладено на 12 жовтня 2021 року на 16:00 год., а в подальшому на 25 жовтня 2021 року на 11:30 год., про що також повідомлено судовою повісткою ОСОБА_1 та що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 201, № 778 (а.с. 69-70, 81-82, 122, 138).

25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повторно подав клопотання про розгляд справи, зокрема його клопотань про виклик свідків, витребування доказів, без його участі (а.с. 93).

Крім того, 25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 особисто знайомився з матеріалами справи та робив копії з неї (а.с. 95).

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 листопада 2021 року на 14:00 год., про що повідомлено позивача та підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 986 (а.с. 98, 100, 134).

Ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про витребування доказів (а.с. 99).

16 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за його участі (а.с. 123).

17 листопада 2021 року розгляд справи відкладено на 09 грудня 2021 року на 10:00 год, а в подальшому на 29 грудня 2021 року на 11:30 год. та на 26 січня 2022 року на 16:00 год., про що повідомлено судовою повісткою ОСОБА_1 та що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 572, № 188, № 270 (а.с. 124-125, 135, 142-143,157-158, 167 ).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, оскільки в рекомендованих повідомленнях містяться не його підпис не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Згідно п. 106 Правил надання поштового зв`язку, затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 року № 270, під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище.

Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Із наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, зокрема надісланих позивачу ОСОБА_1 , вбачається, що всі вони містять, як його підпис, так і його прізвище, що відповідає вимогам Правил надання поштового зв`язку, затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 року № 270.

Зазвичай такий напис є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків. Однак таку презумпцію може бути поставлено під сумнів і спростовано.

Проте, ОСОБА_1 , стверджуючи, що підпис на рекомендованих повідомленнях про вручення здійснено не ним, не надав доказів своїм твердженням та не ставив питання щодо призначення експертизи та встановлення дійсності його підпису.

Тому враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи виконав вимоги процесуального закону щодо порядку виклику осіб в судове засідання, тому, зокрема, ОСОБА_1 є таким, що був належним чином повідомленим про всі судові засідання, зокрема і про засідання, яке відбулося 26 січня 2022 року. Незважаючи на те, що дана справа розглядалась протягом тривалого часу, з липня 2021 року по січень 2022 року, ОСОБА_1 , будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився у жодне засідання, тому його неявка у судове засідання не являлась перешкодою для розгляду справи.

Судом встановлено, що в підтвердження свого права на землю ОСОБА_1 надав суду рішення Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області № 30-4/VI від 29.09.2015 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», яким надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області в АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 20.07.2016, закріплено в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка у кількості 5 шт, межі земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , площею 0,2500 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Межові знаки пред`явлені та передані на зберігання ОСОБА_1 (а. с. 7).

Згідно з актом встановлення, узгодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землеволодіння ОСОБА_1 (без дати складення та погодження) було проведено узгодження в натурі (на місцевості) межі землекористування ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 згідно з кресленням (а. с. 8).

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтями 118 та 123 ЗК України визначено порядок отримання земельних ділянок, як у власність, так і в користування.

Зокрема, згідно вимог ч. 1 ст. 118 ЗК України, громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Тобто, праву особи на отримання земельної ділянки із земель комунальної власності кореспондує обов`язок органу місцевого самоврядування надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно із п. 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

За змістом ст. 55 ЗУ «Про землеустрій», межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акту узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Крім того, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є само по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність чи оренду, а чинне земельне законодавство не обмежує права (користування чи приватизації) на земельну ділянку у зв`язку із відсутністю погодження суміжним землекористувачем меж земельних ділянок.

Отже, рішення Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 не надає прав на саму земельну ділянку, оскільки за своєю суттю є рішенням, після виконання якого технічна документація із землеустрою підлягає розгляду вказаною сільською радою, яка може прийняти рішення як про надання земельної ділянки із затвердженням документації, так і про відмову в її наданні із визначених законом підстав.

Будь-яких даних про те, що замовлена та виготовлена у проектній організації технічна документація ОСОБА_1 за вказаним рішенням погоджена у порядку встановленому ст. 186 ЗК України та подана до Лукашівської сільської ради для її затвердження матеріали справи не містять. Жодних доказів того, що наявні перешкоди у виготовлені технічної документації, зокрема проведенні кадастрової зйомки, тощо матеріали справи також не містять.

Більше того, до позовної заяви крім рішення Лукашівської сільської ради щодо надання дозволу на розробку технічної документації від 29.09.2015 № 30-4/VI, акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 20.07.2016 та акту встановлення, узгодження в натурі (на місцевості) зовнішніх меж землеволодіння ОСОБА_1 (без дати складення та погодження) не було надано жодного доказу в підтвердження права володіння чи користування вказаною земельною ділянкою чи будівлями розташованими на ній.

З матеріалів справи вбачається, що доводи позивача щодо порушення його прав на землю зводяться до того, що відповідач ОСОБА_2 порушив процедуру приватизації своєї земельної ділянки, а саме не підписував заяву від 03.03.2000 (а.с. 13), що не створює юридичних підстав для розробки і виготовлення технічної документації по видачі державного акту. Тобто, фактично предметом позову є оскарження заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Згідно Державного акту Серії ЧР № 12-16-1114, виданого на підставі рішення Лукашівської сільської ради від 22.01.2000 №7/3, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,42 га по АДРЕСА_2 для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 9).

Положеннями ст. ст. 6, 56 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 ) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства. Передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара.

Статтею 23 ЗК України 1990 року (у вказаній редакції) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43).

Тобто на час вирішення питання про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 у власність та затвердження акта про виніс земельної ділянки в натурі (на місцевості) порядку послідовних дій процедури та форми державного акта затверджено не було, як не було затверджено і самого нормативного акта, яким би регулювалися ці правовідносини.

Відповідно не було чітко визначено форми та змісту заяви про надання дозволу на розробку технічної документації, яка і є предметом оскарження у даній справі.

Щодо не належності підпису на оскаржуваній заяві ОСОБА_2 , то апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження даної обставини.

Клопотань щодо проведення почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 подано не було ні в процесі розгляду справи судом першої інстанції, ні з подачею апеляційної скарги, із зазначенням причин неможливості його подачі до суду першої інстанції.

Щодо доводів позивача про те, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 частково накладається на земельну ділянку позивача, то вказані доводи є безпідставними, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами.

Звертається увага на те, що позивач, незважаючи на своє право заявити клопотання про призначення у справі судово-земельної експертизи з метою встановлення факту накладення земельних ділянок, таким правом не скористався і відповідного клопотання не заявляв, а в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства та положень ЦПК України, суд не вправі призначити у справі експертизу без відповідного клопотання сторони.

Отже, за вихідними даними земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розташовані за різними адресами, при цьому з`ясувати питання щодо можливого накладення суміжних земельних ділянок фактично можливе лише після розроблення з дозволу Лукашівської сільської ради технічної документації із землеустрою ОСОБА_1 з виконанням кадастрової зйомки та проведенням відповідних геодезичних робіт та з`ясуванні точних координат меж та точок поворотів земельної ділянки. Тому підстав для сумніву у законності процедури приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 , із зазначених ОСОБА_1 у даному позові мотивів, суд не вбачає.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У даній справі, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом першої інстанції обставини справи, підтверджують, що відділ Держгеокадастру у м. Монастирище на момент розгляду даної справи є припиненим, а її правонаступником є Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, про що зазначав відповідач у поданому ним відзиву. Проте, позивачем, в процесі розгляду справи не заявлялось клопотань про заміну вказаного відповідача, належним відповідачем.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відділ Держгеокадастру у м. Монастирище є неналежним відповідачам, у зв`язку з чим у задоволенні позовних ОСОБА_1 до зазначеного відповідача відмовив із цієї підстави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

За ч. ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 с. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Щодо посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що суд повинен був залишити позов без розгляду з підстав повторної неявки позивача, то апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 257 ЦПК України передбачено чіткий та вичерпний перелік підстав для залишення позову без розгляду. ОСОБА_1 в процесі розгляду справи неодноразово подавав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що неявка позивача не перешкоджає розгляду справи та можливість розгляду позовних його вимог по суті.

Слід також зазначити, що направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції не передбачено нормами цивільно-процесуального закону.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, не дають підстав для висновку про наявність підстав як для поновлення строку на звернення до суду з позовом, так і для задоволення позову у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, суд першої інстанції, за визначеного позивачем кола учасників справи, відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог та неналежність одного із відповідачів, що не призвело до неправильного вирішення спору, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, підстави для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення відсутні.

Щодо судових витрат, то слід зазначити наступне.

В суді першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Домадчуком В. А. в підтвердження понесених витрат на правову допомогу було надано: Договір № 29 про надання правової допомоги від 11 грудня 2017 року (на право представляти інтереси ОСОБА_2 у всіх судових установах усіх інстанції), Додаткову угоду до договору № 29 від 22 серпня 2020 року (визначає порядок оплати та розмір винагороди адвоката), Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.08.2021, опис робіт (наданих послуг) адвокатом на суму 1250 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Домадчуком В. А. також заявлено клопотання про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу на підтвердження чого було надано: Ордер на надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2022, опис робіт (наданих послуг) адвокатом на суму 1000 грн та квитанцію № 0.0..1 від 15.02.2022.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами 1 - 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Щодо вирішуючи питання про стягнення витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду рішення, колегія судів керується принципами розумності, добросовісності та виваженості, а також диспозитивності цивільного процесу.

Дослідивши надані стороною відповідача докази понесення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1250 грн витрат на правничу допомогу.

Крім того, апеляційний суд вважає, що у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України із ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 1000 грн, що також підтверджено належними доказами.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови виготовлено 17 березня 2022 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

Ю. В. Сіренко