Номер провадження: 22-ц/813/3933/22
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

05 травня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, в якій позивачка просить суд змінити розмір аліментів, раніше визначений судом, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на малолітню ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів (заробітку) відповідача.

В обґрунтування позову, позивачка через представника посилається на те, що на підставі постанови Верховного Суду від 07.08.2019 року за наслідком розгляду справи N 522/12416/17, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 у тому числі аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Позивачка стверджує, що на утриманні ОСОБА_2 перебувають також інші діти, на яких в свою чергу відповідач несе більше витрат ніж на спільну дочку ОСОБА_3 .

Зазначене, як стверджує позивачка, підтверджується договором про сплату аліментів від 12 жовтня 2020 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованим в реєстрі за N 5723; договором про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С., зареєстрованим в реєстрі за N 1127; договором про сплату аліментів на дитину від 16 квітня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., зареєстрованим в реєстрі за N 820.

За наслідком чого, позивачкам стверджує, що зазначені обставини підтверджують матеріальну спроможність відповідача нести витрати на утримання ОСОБА_3 в більшому розмірі, ніж який стягнуто на підставі постанови Верховного Суду від 07.08.2019 року за наслідком розгляду справи N 522/12416/17, а також позивачка вважає, що понесення витрат на утримання у більш високому розмірі на інших дітей, в противазі від витрат понесених відповідачем на спільну дочку ОСОБА_3 , призводить до факту дискримінації дітей за ознакою походження.

Також, як на факт матеріальної спроможності відповідача, позивачка посилається на відомості стосовно доходів ОСОБА_2 , задекларовані останнім в електронних деклараціях, поданих до НАЗК за 2013-2019 роки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу поданим представником ОСОБА_2 адвокатом Халдай І.В. останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про збільшення аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, пов`язаних зі зміною майнового або сімейного стану ОСОБА_2 .

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа N522/12416/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітніх дітей;

- за наслідком розгляду вказаної справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5 відсотків від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 , щомісячно, починаючи з 18 липня 2018 року і до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частині позову відмовлено;

- постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі N 522/12416/17, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року в частині позовних вимог про стягнення аліментів скасовано і ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до ІНФОРМАЦІЯ_4 (досягнення ОСОБА_7 повноліття). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06 липня 2017 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року в частині відмови в стягненні аліментів за минулий час та додаткових витрат залишено без змін.

Тобто, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанова апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі N 522/12416/17, набрали законної сили 07.08.2019 року.

Крім того, судом встановлено, що:

- 16 квітня 2018 року ОСОБА_2 (Платник) та ОСОБА_5 (Отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_4 (далі по тексту - "Дитина"), ІНФОРМАЦІЯ_5 (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені Платником у вигляді 25 % від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в Постанові КМУ "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб" N 146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов`язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов`язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10);

- 16 квітня 2018 року ОСОБА_2 (Платник) та ОСОБА_6 (Отримувач) уклали договір про сплату аліментів на дитину, відповідно до умов якого сторони встановили розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання спільної дитини - ОСОБА_8 (далі по тексту - "Дитина"), ІНФОРМАЦІЯ_6 (п. 1.1). Аліменти повинні бути виплачені Платником у вигляді 15 % (п`ятнадцяти відсотків) від усіх видів його доходів, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати. Сторони домовились про те, що будуть керуватись положеннями, закріпленими в Постанові КМУ "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків та інших осіб" N 146 від 26 лютого 1993 року, для визначення щомісячного розміру аліментів на дитину, та для визначення загальної суми договору (п. 1.3). Платник зобов`язується виплачувати отримувачу аліменти, брати участь у додаткових витратах на дитину і здійснювати інші, передбачені цим договором платежі, своєчасно і в обумовленому обсязі, а також завчасно попереджати отримувача про зміну місця свого проживання (п. 1.8). Аліменти, виплачені отримувачу за даним договором, є власністю дитини (п. 1.9). Отримувач зобов`язується використовувати аліменти за цільовим призначенням. Неповнолітня дитина (14-18 років) має право брати участь у розпорядженні аліментами, отриманими на її утримання (п. 1.10).

Дослідивши рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року по справі № 522/12416/17, частково скасованих постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року, суд першої інстанції вірно встановив, що під час розгляду вказаної справи, судами приймались вищевказані договори, як докази по справі, яким надавалась відповідна оцінка, за наслідком чого були ухвалені вищевказані рішення суду і дійшов до обґрунтованого висновку, що вказані договори від 16 квітня 2018 року, укладені між ОСОБА_2 (Платник) та ОСОБА_5 , та між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не є новими обставинами, які підтверджують зміну матеріального стану ОСОБА_2 , а тому не є підставою для зміни розміру аліментів, визначеного судовим рішенням, яке набрало законної сили, за наслідком розгляду цивільної справи N 522/12416/17, оскільки такі докази, були покладені в основу вказаного рішення суду.

Також суд першої інстанції вірно вказав, що договір про сплату аліментів на повнолітню дитину від 12 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за умовами якого ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_4 , зобов`язався надавати щомісячно останньому матеріальну допомогу у розмірі 30 % від усіх видів доходів платника, але не нижче розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може слугувати належним доказом зміни в матеріальному стані відповідача, оскільки зазначений договір укладений з ОСОБА_4 замість договору від 16 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , через набуття ОСОБА_4 повноліття.

Тобто, як обґрунтовано встановив суд, в даному випадку, на підставі договору від 12.10.2020 року, ОСОБА_2 продовжені свої зобов`язання з утримання ОСОБА_4 , які були прийняті на підставі договору від 16 квітня 2018 року до повноліття дитини, та покладені в основу судового рішення за наслідком розгляду цивільної справи N 522/12416/17.

Крім того, суд першої інстанції мотивовано не прийняв в якості доказів підтверджуючих зміни в матеріальному стані відповідача, роздруківки декларацій за 2017, 2018, 2019 роки, подані відповідачем до НАЗК, пославшись на те, що зазначені докази охоплюють період, який входив до предмета доказування під час розгляду цивільної справи N 522/12416/17, і тому не можуть бути підтвердженням для зміни раніше визначеного розміру аліментів, на підставі цих самих доказів по справі.

При цьому суд справедливо звернув увагу на відсутність інших доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог, а також, що доводи позивача зводяться лише до переоцінки доказів, які покладені в основу рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2018 року, які частково скасовані постановою Верховного Суду від 07.08.2019 року по справі N 522/12416/17.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим у справі обставинам та з наведеними судом в оскаржуваному рішенні мотивуваннями, які узгоджуються з нормами законодавства, яким врегульовані спірні відносини, які виникли між сторонами справи.

Доводи апеляційної скарги про не надання судом належної оцінки, що після набуття одним з дітей ОСОБА_2 повноліття та частина суми його доходу, яка припадала на аліменти, що він сплачував на утримання цієї дитини, вивільнилася і тому дохід ОСОБА_2 збільшився, але той уклав договір про добровільну сплату аліментів з цією ж вже повнолітньою дитиною лише з метою не платити аліменти у більшому розмірі на неповнолітню ОСОБА_9 , не можуть бути взятими до уваги, оскільки дана частина аліментів, яка сплачувалася на неповнолітню дитини визначалася з певного розміру доходу ОСОБА_2 і переукладення в подальшому ОСОБА_2 з цією ж вже повнолітньою дитиною договору про добровільну сплату аліментів, не свідчить про збільшення розміру (рівня) доходу платника аліментів, який враховувався при визначенні судом розміру аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/20 частини від усіх видів сукупного щомісячного заробітку (доходу) під час розгляду цивільної справи № 522/12416/17.

Доводи апеляційної скарги про неповноту встановлення судом обставин справи, невірне застосування норм матеріального права і не застосування тих норм законодавства, які підлягали застосуванню, не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 74 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної право застосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 22.03.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова