Єдиний унікальний номер: 448/852/21
Провадження № 2/448/40/22
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

04.03.2022 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська (81300, м.Мостиська, вул.Грушевського, 1/9, Львівської області) в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

про: стягнення боргу за договором розписки,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

його представник-адвокат Олеся ДУНАС,

відповідачка ОСОБА_2, не з`явилася,

її представник-адвокат Дмитро МИКУШ,

безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Короткий виклад обставин справи:

Представник громадянина ОСОБА_1 , (надалі Позивач), - адвокат Цепко І.С. (ордер серії ВС №1048694 від 08.07.2021 року) звернулася в його інтересах до суду з позовом до громадянки ОСОБА_2 , (надалі Відповідачки) про стягнення боргу за договорами позики у формі розписки, посилаючись на те, що 02.09.2019 року відповідачка отримала у позивача в борг грошові кошти у розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США, про що власноручно написала розписку, з кінцевим терміном повернення, - 02.03.2021 року.

Вказує, що позивач неодноразово нагадував відповідачці про необхідність повернення йому отриманої нею у борг суми грошових коштів, звертався до Відповідачки з усними вимогами повернути належні йому грошові кошти, проте борг не повернуто до цього часу.

Таким чином, позивач вважає свої права порушеними, що спонукало його звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача борг за договором позики в розмірі 800 000,00 доларів США, а також судові витрати у вигляді судового збору.

09.09.2021 року від представника відповідачки на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві він повністю заперечує щодо позовних вимог сторони Позивача. При цьому зазначає, що з громадянином ОСОБА_1 , його довірителька не знайома, жодні його контактні дані їй не відомі. Вказував, що не маючи жодних відносин з позивачем, його довірителька ніколи не підписувала договору позики і розписки, відповідно жодних коштів не отримувала. Стверджував, що його довірителька не могла підписувати вказані вище договір і розписку 02.09.2019 року, оскільки в цей час перебувала за межами території України. У зв`язку з наведеним просив витребувати у позивача оригінал розписки для огляду в судовому засіданні та призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. За розглядом справи ухвалити рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

ІІ. Позиція сторін по справі:

Позивач ОСОБА_1 , в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд його позов задоволити, при цьому посилався на обставини, що зазначені в позовній заяві. Пояснив, що із відповідачкою знайомі тривалий час. Така у 2019 році попросила у нього в борг кошти на свої «бізнесові» потреби.

На вказане прохання він відкликнувся, позичивши Відповідачці грошові кошти у гривнях, що еквівалентно було на час передачі таких 800 000 доларів США, оскільки володів інформацією, що у такої є значна нерухомість у Чехії, а відповідно боржниця була платоспроможною та на той час і у нього не було жодних сумнівів, щодо можливості неповернення нею отриманих коштів.

Про місце передачі коштів вони обговорювали декілька разів. Кошти він передав у м.Мостиська, однак до підписання договору позики. Зазначені кошти Відповідачка зобов`язувалась повернути йому в обумовлений у договорі строк, однак не дотрималась своїх зобов`язань.

Представник Позивача адвокат Дунас О., (ордер серії ВС №1108082 від 15.11.2021 року) в судовому засіданні підтримала вимоги свого довірителя. Просила суд стягнути з відповідачки в її, довірителя користь суму боргу згідно розписки від 02.09.2019 року в розмірі 800 000 доларів США, а також понесені витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 11 350 грн.

Відповідачка ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Однак, з матеріалів справи відомо, що її інтереси представлятиме адвокат Микуш Д.

Представник відповідачки адвокат Микуш Д. (ордер серії ВС №1057767 від 19.08.2021 року) в ході судового розгляду справи позовні вимоги сторони Позивача не визнав повністю. Вказував, що позов необґрунтований, так як Відповідачка жодних грошових коштів не отримувала, оскільки не знає Позивача взагалі, а підпис у наданій позивачем розписці їй не належить, оскільки вказаного в розписці дня, її на території України, не було фізично.

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

30.06.2021 року ухвалою суду задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову.

09.07.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

12.07.2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

29.07.2021 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

09.12.2021 року ухвалою суду закінчено підготовче провадження по справі та призначено таку до судового розгляду.

Мотивувальна частина:

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом, іншими нормативно-правовими актами, тощо.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Відповідно до положень статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з цим принципом норми цивільного законодавства не передбачають такого способу захисту як визнання дійне законними.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Між громадянином ОСОБА_1 , і громадянкою ОСОБА_2 , виникли боргові правовідносини, оскільки існує договір позики, який датовано 02 вересня 2019 року.

Відповідно до Розділу І п.1 вказаного Договору Позикодавець - ОСОБА_1 , в порядку та на умовах, визначених цим договором зобов`язується надати Позичальнику - ОСОБА_2 , грошові кошти в розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору (станом на 02 вересня 2019 року 1 долар США = 25,14 грн.), а остання зобов`язується прийняти позику і повернути названу позику Позикодавцеві у визначений цим договором строк.

Згідно Розділу І п.1.2 Договору місцем повернення грошових коштів Позичальником Позичкодавцю в розмірі 20 112 000 грн., що еквівалентно 800 000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на день укладення договору є м.Мостиська Львівської області.

Як убачається з договору позики, який датований 02 вересня 2019 року, у м.Мостиська Львівської області та згідно з умовами вказаного Договору повинен бути виконаний у м.Мостиська, що зумовило відкриття судом провадження з дотриманням правил підсудності справ за вибором позивача - за місцем виконання договору.

Місце виконання зобов`язання має важливе практичне значення для визначення в подальшому будь-яких наслідкових обставин не виконання боргових зобов`язань та їх практичного розв`язання в межах визначеного законодавством. Якщо місце виконання зобов`язання не обумовлюється у договорі, то в інших випадках діють загальні правила, а тому місцем виконання визначається місцем можливого подання позову.

У відповідності до Розділу ІІІ п.3.1 та п.3.2 Договору строк надання позики Позичальнику становить 18 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів, вказаних в п.2.1, що підтверджується відповідною розпискою, виданою Позичальником в момент передачі йому суми позики. Остаточною датою повернення позики є 02 березня 2021 року.

Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін.

Відповідно до Розділу ІV п.4.4 Договору по настанні дати вказаної в п.3.2 цього Договору, Позичальник зобов`язується протягом цього ж дня повернути Позикодавцю суму позики у валюті гривні, еквівалентній 800 000 доларів США за готівковим курсом продажу долара США, який діє на дату повернення позики або повернути суму позики в іноземній валюті (Доларів США).

Факт передачі та одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною Позичальником - ОСОБА_2 , в момент передачі ОСОБА_1 , суми позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

З метою досудового врегулювання спору, ОСОБА_1 , не звертався до боржниці ОСОБА_2 , з письмовою претензією про повернення позики, обмежився лише спробами неодноразових усних вимог про необхідність повернення боргу, проте вказані вимоги відповідачкою були залишені без задоволення.

Станом на день звернення з позовом, відповідачка не повернула позивачу передані в позику грошові кошти у повному обсязі, у зв`язку з чим такий змушений звернутися до суду із даним позовом.

Виконання зобов`язання має бути здійснено у належний строк. Серед вимог до виконання істотне значення має строк платежу, який забезпечує усталеність цивільного обігу. Строк як правову категорію важко переоцінити.

Строк виконання зобов`язання, зазвичай, встановлюється сторонами у договорі. При настанні строку платежу (виконання), зазначеного договором або визначеного іншим шляхом, боржник повинен виконати зобов`язання. В іншому разі він порушує строк платежу, прострочує його, тобто опиняється у прострочці (in mora).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України.

За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Статтею 6 ЦК встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Зобов`язання -це правові відносини, внаслідок яких одна сторона (кредитор) має право вимагати, щоб друга сторона (боржник), що-небудь зробила (facere) дала (dare) або віддала (praestare). Боржник зобов`язаний виконати вимогу кредитора.

Головна мета будь-якого зобов`язання - задовольнити вимоги кредитора. Виконання зобов`язання полягає в здійсненні зобов`язаною особою (боржником) дій, що становлять зміст зобов`язання (передачі речі, повернення коштів, тощо).

За грошовими зобов`язаннями виконання називається платежем. Будь-яке зобов`язання - це тимчасові правовідносини. Нормальний спосіб його припинення-виконання. До цього моменту боржник пов`язаний зобов`язанням, тобто він певною мірою обмежений у своїй правовій свободі, аж поки не виконає зобов`язання.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичними вимогами, що пред`являються.

Зобов`язання - це правовідносини, в яких сторонами є кредитор і боржник, а їх зміст складають права й обов`язки сторін. Предметом зобов`язання завжди є дія, що має юридичне значення і правові наслідки. Якщо дія не має правового характеру, то вона не породжує юридично значимого зобов`язання.

Проте власне зобов`язань, де кредитор має лише право, а боржник лише обов`язок, виникає порівняно небагато. Вони називаються односторонніми, оскільки одна сторона має тільки права, а друга-несе тільки обов`язки.

Прикладом одностороннього зобов`язання є договір позики: позикодавець має право вимагати повернення боргу і не несе обов`язків, а боржник (позичальник) несе тільки обов`язок повернути своєчасно борг.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як відомо із Розділу V Договору, зокрема із п.5.1, у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до статей 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін.

Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на сторону відповідача.

Досліджуючи боргову розписку, яка датована 02.09.2019 року і міститься в матеріалах справи, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань, та є доказом факту передачі грошових сум позичальнику.

У відзиві на позовну заяву сторона Відповідачки оспорювала факт власноручного підписання договору позики та розписки, яка датована 02.09.2019 року.

Задля підтвердження цієї обставини, якою сторона Відповідачки обґрунтовувала свої заперечення проти позову, представником Відповідачки було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

У поданому клопотанні представник Відповідачки просив на вирішення вказаної експертизи поставити наступні питання:

1) чи виконано ОСОБА_2 , чи іншою особою підпис, що розташований в графі «Позичальник» в розділі «Місцезнаходження та реквізити сторін» договору позики від 02.09.2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

2) чи виконано ОСОБА_2 чи іншою особою підпис, що розташований в розписці від 02.09.2019 року щодо отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_1 ..

Проте, до закриття підготовчого провадження, і представник Відповідачки, і особисто Відповідачка подали до суду клопотання, в яких відмовилися від раніше заявленого клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Зазначили, що наслідки відмови від проведення судової почеркознавчої експертизи їм відомі та зрозумілі.

Разом з тим, у відповідності до положень статті 81 ЦПК України, у випадку заперечення підписання вказаного договору позики та розписки, саме Відповідачка повинна була надати відповідні докази, однак доказів не підписання договору та розписки остання не надала, раніше подане клопотання про призначення експертизи на підтвердження своїх доводів про не підписання нею договору та розписки відкликала з власної ініціативи (покликалась на відсутність коштів).

При цьому, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував факт підписання саме Відповідачкою договору та розписки, датованих 02 вересня 2019 року, міг бути висновок почеркознавчої експертизи.

Згідно з частиною другою статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За таких умов, доводи Відповідачки про те, що вказані розписка та договір позики підписані не нею, суд відхиляє як недостовірні, оскільки Відповідачка відмовилася від реалізації свого процесуального права на проведення почеркознавчої експертизи, для підтвердження обставин на які вона наполягала.

З огляду на викладене, врахувавши правила розподілу обов`язків доказування, обставини відмови Відповідачки від проведення експертизи та відсутність повноважень у суду збирати докази з власної ініціативи, суд дійшов висновку про те, що договір позики та розписка, яка датована 02.09.2019 року вчинені Відповідачкою, волевиявлення останньої на вчинення правочину було вільним та відповідало її волі, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять.

Крім того, представник Відповідачки у відзиві наголошувала, що остання не могла підписувати вказані документи 02.09.2021 року, оскільки в цей період перебувала поза межами України.

На підтвердження наведеного надав повідомлення Державної прикордонної служби України №б/н від 27.09.2021 року.

Суд критично відноситься до таких доводів відповідачки як підставу для відмови в задоволенні позову, адже за встановлених у справі обставинах спірне зазначення дати у складеній Відповідачкою розписці не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання Відповідачкою грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідачки по поверненню позики.

Подібні правовідносини висвітлені у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 03.06.2020 року у справі №640/7558/17.

Так, сторона Позивача під час розгляду справи посилалася на те, що грошові кошти передавалися Позивачем відповідачці в іншій час до укладення розписки.

Допитаний в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , повідомив, що точної дати передачі коштів Відповідачці не пам`ятає, проте така передача коштів у позику відбулась в м.Мостиська, Львівської області та до моменту складення відповідачкою розписки.

Такі дії сторін відповідають вимогам законодавства України, оскільки факт передачі коштів у борг у будь-якому випадку може передувати складанню розписки.

Вирішуючи спір та дослідивши надану Позивачем розписку, датовану 02 вересня 2019 року, змістом якої підтверджується як факт отримання Відповідачкою коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти, суд виходить із того, що між сторонами виникли боргові відносини.

Відповідачка не спростувала, що спірні кошти за договором позики вона не отримувала.

Вищевказаний договір позики, як і розписка, підписані Відповідачкою, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов, що свідчать про укладення договору відповідно до вимог ЦК України.

Таким чином, доказів які б спростовували отримання Відповідачкою коштів чи факту повернення коштів Позивачу, матеріали справи не містять.

Понад це, під час розгляду справи Відповідачкою не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а у матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики, який укладений між сторонами є недійсним, або ж існують правові підстави вважати його неукладеним, а тому зобов`язання за даними правочином підлягають до виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідачка в ході судового розгляду не надала.

Про факт невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики свідчить також наявність у позикодавця оригіналу розписки про отримання в борг грошових коштів із зобов`язанням щодо їх повернення.

Відповідно до частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню й оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи.

При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У частинах 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції у встановлений законом строк.

В тому числі, судом враховуються вимоги статті 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Важливість етапу дослідження доказів для оцінки доказів полягає в тому, що забезпечується формування внутрішнього переконання суддів одразу з моменту надходження справи до суду і прийняття доказів, на етапі дослідження доказів, у процесі детального аналізу кожного з них у суду є можливість оцінити докази у своїй сукупності та порівняти їх, оскільки належна оцінка судом наявних у справі доказів є однією з гарантій права особи на справедливий судовий розгляд, зокрема в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) роль мотивувального судового рішення полягає в тому, що судом були досліджені всі надані докази і аргументи сторін.

Таким чином, надання доказів, які мають бути належними, допустимими та достовірними з метою підтвердження своїх вимог та заперечень є процесуальним обов`язком сторін у справі.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги.

Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Своїми процесуальними правами сторони ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 , а також їхні представники Дунас О.М. , та Микуш Д.М. , відповідно, під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Стороною позивача доведено факт укладення договору позики, факт отримання Відповідачкою коштів та порушення останньою зобов`язання щодо їх повернення, а Відповідачка, в свою чергу, не надала суду належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені у позовній заяві, зокрема, покази свідків, письмові розписки про повернення боргу повністю або частково, тощо.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року за №14, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 погодилась з висновком колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про необхідність відступити від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1445цс17.

В контексті вище зазначеного рішення Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Станом на 04 березня 2022 року (день ухвалення рішення) офіційний курс гривні щодо іноземної валюти - долар США становить за 1дол. США - 29, 2549 гривень.

Отже, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сума основного боргу за договором позики у формі розписки від 02 вересня 2019 року у розмірі 800 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 04 березня 2022 року становить 23 403 920 (800 000 доларів США * 29, 2549 грн.).

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля.

По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, а також в судовому засіданні доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

V. Заходи забезпечення позову:

30.06.2021 року заявник ОСОБА_1 , звернувся із заявою про забезпечення позову до пред`явлення такого.

Надалі, того ж таки дня, зокрема 30.06.2021 року ухвалою Мостиського районного суду Львівської області задоволено заяву ОСОБА_1 , про забезпечення позову.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2021 року ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 30.06.2021 року змінено.

Відповідно до ч.7 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Враховуючи наведену норму права, а також те, що позовні вимоги сторони позивача задоволено повністю, тому суд приходить до переконання, що заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 30 червня 2021 року, що були змінені постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2021 року - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами:

Згідно статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідачки судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору на загальну суму 11 350 гривень, що стверджується оригіналами квитанцій, котрі містяться при матеріалах справи, відповідно на суму 10 350 грн. та 1 000 грн. відповідно.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача були задоволені повністю, тому з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача витрати пов`язані зі сплатою судового збору на зазначену вище суму, тобто на загальну суму 11 350 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 158, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: стягнення боргу за договором позики, - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , суму боргу за договором позики від 02 вересня 2019 року - 800 000 (вісімсот тисяч) доларів США, що на момент ухвалення рішення за офіційним курсом гривні щодо долара США, встановленим Національним банком України еквівалентно 23 403 920 (двадцять три мільйони чотириста три тисячі дев`ятсот двадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКППНОМЕР_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 сплачений ним, документально підтверджений, судовий збір - 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 30.06.2021 року, що були змінені постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2021 року - продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 04 березня 2022 року.

Повний текст судового рішення складено 14 березня 2022 року

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: с.Завада, Яворівського району Львівської області, РНОКПП - НОМЕР_3 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Суддя Юрій БІЛОУС