ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №509/5664/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/5906/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу генерального директора Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства Ошаріна Сергія Юрійовича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Панасенка Є.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства (далі - державне підприємство) про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що з 04 липня 2017 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді берегового матроса на причалі. З липня 2020 року дотепер державне підприємство не виплачує йому нараховану заробітну плату, що підтверджується копіями розрахункових листків. Добровільно відповідач відмовляється сплатити йому заборгованість по заробітної плати, тому він просить стягнути з нього за період з 01 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року невиплачену заробітну плату у розмірі 75 000 грн. та компенсацію заподіяної моральної шкоди, яку він оцінив у розмірі 15 000 грн.

Відповідач будь-якого ставлення до позовних вимог ОСОБА_1 не висловив.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року у розмірі 75 000 грн.

Стягнуто з Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 2 270 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі керівник державного підприємства просить рішення суду першої інстанції скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові.

Неправильність судового рішення суду мотивовано порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта зводяться до того, що:

-суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі Фонд державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору;

-розмір стягнутої моральної шкоди є неспівмірним, завищеним та необґрунтованим.

Правом відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористався.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13ст.7,ч.1ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів належними доказами, що загальний розмір заборгованості за період з 01 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року становить 75 792,27 грн., проте, ураховуючи правила ст.264 ЦПК України, стягнув з відповідача на його користь саме 75 000 грн., тобто в межах заявлених вимог. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що на підставі наказу № 39к від 26 червня 2017 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства на посаду берегового матроса на причалі з 04 липня 2017 року, де працює на дату прийняття оскаржуваного рішення суду.

За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата.

Листом Головного управління Держпраці в Одеській області від 06 серпня 2021 року №15-Л-1331/01-49-6790 ОСОБА_1 повідомлено, що виплата заробітної плати працівникам підприємства, в тому числі і йому, проводиться нерегулярно, двічі на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, що є порушенням вимог частин 1 та 2 ст.115 КЗпП України. За бухгалтерськими даними підприємства, заробітна плата позивачу не виплачується з липня 2020 року по березень 2021 року включно. Станом на дату проведення інспекційного відвідування заборгованість з виплати заробітної плати перед ОСОБА_1 з липня 2020 року по червень 2021 року включно складає 59 531,91 грн. За результатами інспекційного відвідування складено акт, також до керівництва вжиті заходи в межах повноважень та запропоновано заявнику звернутися до суду.

04 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до керівництва державного підприємства із заявою про надання довідки про заборгованість заробітної плати з липня 2020 року та вересень 2021 року, яка відповідачем залишена без реагування.

Відповідно до наявних у справі копій розрахункових листків загальна заборгованість нарахованої та не виплаченої заробітної плати відповідачем позивачу за період з 01 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року становить 75 792,27 грн.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій ст.94 КЗпП України.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у п.4 ч.І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року №13 7-У, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Згідно із ч.1ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 1ст.94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

На підставі ст.15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці, а згідно ст. 24 цього Закону своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

За вимогами ч.1ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця.

Суд також зазначає що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті заробітної плати працівникові та не звільняє роботодавця від відповідальності.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно із ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч.6 ст.24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів.

Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно зі ст.241-1 КЗпП України.

Частиною 2 ст. 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до правил ст.13 ЦПК України відповідач розпоряджається своїми правами на власний розсуд, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених законом.

У даній справі законних підстав для збору доказів за ініціативою суду не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідач, якому достовірно було відомо про наявність трудового спору в суді, будь-яких пояснень, заперечень та відзиву на позов ОСОБА_1 суду першої інстанції не надав; про те, що Фонд державного майна України є органом управління майном підприємства з 01 грудня 2021 року суду не повідомив та будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв.

Окрім того, відповідачем й суду апеляційної інстанції не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що Фонд державного майна України є органом управління майном державного підприємства з 01 грудня 2021 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не притягнув до участі у справі Фонд державного майна України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не може бути підставою для скасування правильного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Надуманими є й доводи апеляційної скарги на те, що розмір стягнутої моральної шкоди є неспівмірним, завищеним та необґрунтованим.

Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як зазначалось вище, доведеним є факт невиплати відповідачем позивачу нарахованої та не виплаченої заробітної плати за період з 01 липня 2020 року по 01 жовтня 2021 року.

Таким чином, більше року (на протязі 14 місяців підряд), відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, що безумовно не могло не потягнути за собою відповідні душевні страждання та вимушені зміни у житті останнього.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що державним підприємством позивачу завдана моральна шкода у розмірі 10 000 грн. є дійсно розумним, виваженим і справедливим.

Інших доводів незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст.368,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу генерального директора Причорноморського державного регіонального геологічного підприємства Ошаріна Сергія Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: