Справа № 454/1479/21 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/3746/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М.Ванівського, О.Я. Мельничук

розглянувши в місті Львові, в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду міста Львова від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання, -

в с т а н о в и в:

26.04.2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача та просить суд стягувати з ОСОБА_1 в його користь аліменти у зв`язку з навчанням в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) і до закінчення навчання, але не пізніше досягнення ним 23-ох років.

Свої вимоги мотивує тим, що він, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином відповідача. На даний час навчається на третьому курсі економічного факультету Львівського університету бізнесу та права та фактично знаходиться на утриманні своєї матері, ОСОБА_4 , оскільки батько ухиляється від надання йому матеріальної допомоги.

Інших осіб, яким би відповідач сплачував аліменти, немає, стягнення по виконавчих провадженнях не проводяться. Про офіційну трудову діяльність відповідача йому не відомо, інформація про розмір доходів відповідача відсутня, оскільки він працює неофіційно за кордоном.

Вважає, що кошти у розмірі 1/4 частки від доходів відповідача буде справедливою для задоволення його потреб на період навчання.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на його утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно, починаючи з 26.04.2021 року і до закінчення ним навчання, але не довже ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ознайомленні з матеріалами справи, представником відповідача встановлено, що жоден з письмових доказів, поданих позивачем, не засвідчений належним чином, а відтак, такі докази не є допустимими.

Зазначає, що позивачу на момент звернення до суду з позовом про стягнення аліментів виповнилося 22 роки. А тому, суд першої інстанції безпідставно поширив на позивача права та гарантії щодо безумовного права на належне утримання, якнайкраще забезпечення інтересів та інше, надані, нормативними актами неповнолітній дитині. Такий статус позивач втратив у 2017 році, внаслідок досягнення повноліття.

Скаржник також не погоджується з висновком суду про те, що копія договору №20/20, укладеного між позивачем та ЗВО «Львівський університет бізнесу і права» свідчить про те, що позивач потребує матеріальної допомоги батька, оскільки сплачує за навчання грошові кошти в сумі 17900 грн. та 18900 грн.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів, в порушення вимог матеріального права, суд не взяв до уваги відсутність у батька можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину та врахував лише факт можливості та здатності відповідача працювати. Вважає, що обов`язковою підставою для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання повноліття сина є наявність доходу (заробітку), який дозволяє відповідачу утримувати сина, а не сама по собі можливість працювати. Вказує, що ОСОБА_1 не має достатніх доходів, які б давали йому можливість надавати матеріальну допомогу своєму сину. Крім того зазначає, що у відповідача є інші діти, ОСОБА_5 - 16 років, та ОСОБА_5 - 1 рік, які перебувають на його утриманні. Також, суд не взяв до уваги наявність іншого спору про той самий предмет і з тих самих підстав між сторонами, розгляд якого триває.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Також скаржник не погоджується з ухвалою суду, якою відмовлено у задоволені клопотання про витребування доказів. Вважає висновок суду помилковим про те, що представник відповідача не вжила достатніх заходів для отримання доказів; не пояснила обставин, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; не пояснила обставин, які може підтвердити інформація про доходи позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанціїпозивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Згідно довідки № 102 від 22 квітня 2021 року ОСОБА_3 дійсно навчається на 3 курсі економічного факультету Львівського університету бізнесу та права з вересня 2020 року на денній платній формі навчання. Стипендії не отримує.

З дослідженого договору №20/20, укладеного між ОСОБА_3 та ЗВО Львівський університет бізнесу і права, встановлено, що ОСОБА_3 сплачує за третій курс - 17 900 грн., четвертий курс - 18900 грн.

Відповідач ОСОБА_1 є також батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

Разом з цим, з наданого розрахунку заборгованості по аліментах, встановлено, що з ОСОБА_4 стягуються аліменти в користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 2000 грн. та станом на травень 2021 року існує заборгованість в розмірі 58 630,42 грн.

Згідно копій свідоцтва про народження, довідок про доходи, пенсійного посвідчення та довідки МСЕК встановлено, що батьки відповідача є пенсіонери, мати є інвалідом другої групи та останні отримують пенсію.

Згідно наданих медичних документів, зокрема епікриз (історія хвороби, МРТ грудного відділу хребта та шийного відділу хребта) ОСОБА_1 встановлено діагноз: хронічна грудна радикулопатія зі стійким больовим, м`язево-тонічним синдромами і помірними статико-динамічними порушеннями функції хребта.

Разом з цим, з наданих копій рішень Сокальського районного суду Львівської області та постанови державного виконавця вбачається, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 ідеальну частку у незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1 ; з останнього стягується заборгованість в користь ПАТ Кредобанк в розмірі 192 193,97 грн. заборгованості по договору кредиту, його обмежено у праві виїзду за кордон та накладено арешт на вищевказану частину будинку.

Дружина відповідача - ОСОБА_9 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною віку трьох років (наказ №48-к ТзОВ СОФРО від 19 лютого 2021 року).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Частиною 3 зазначеної вище статті передбачено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

В абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання, передбачають обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

У випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року по справі №6-1296цс15.

Стаття 200 СК України передбачає, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Таким чином, СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків, відтак відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

Обставини, за яких тягар утримання повнолітніх дітей у зв`язку з їх навчанням лежить виключно на одному із батьків, є порушенням закону.

Пред`явлення позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримання дітей (повнолітнього сина), що власне жодним із них не спростовано матеріалами справи.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, роз`яснення надані у постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», беззаперечно встановлені обставини щодо навчання позивача - повнолітнього сина ОСОБА_1 та наявністю у останнього дітей - сина ОСОБА_8 , дочки ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з останнього аліментів на утримання його повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Суд першої інстанці правильно відхилив доводи відповідача, про те що позивач може сам себе забезпечити, оскільки працює, так як такі спростовуються копією трудової книжки ОСОБА_3 , з якої вбачається, що останній звільнений з роботи 01 червня 2021 року згідно наказу ТзОВ СОФАС №63-к від 01 червня 2021 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що навчання ОСОБА_3 на стаціонарній формі навчання виключає можливість власного працевлаштування, тому потреба позивача у матеріальній допомозі батьків є очевидною та встановленою.

Крім цього, за наявності доказів щодо навчання на контрактній формі, очевидним є висновок про відсутність у позивача особистих коштів у вигляді стипендії.

Суд правильно врахував вік відповідача та його здатність працювати, доходи (матеріальне становище) та надані ним документи, з яких не вбачається протипоказань до будь-якої роботи.

Долучені відповідачем до відзиву свідоцтва про народження, одруження, пенсійні посвідчення батьків жодним чином не підтверджують, що ОСОБА_1 утримує батька та матір, які є пенсіонерами та щомісячно отримують пенсію, а також двох неповнолітніх дітей (на одного з яких - сина ОСОБА_8 стягуються аліменти з колишньої дружини відповідача), що не виключає можливість стягнення з нього аліментів на сина, який продовжує навчання.

Суд, також правильно звернув увагу на те, що позивач ОСОБА_3 22 січня 2022 року досягне 23 річного віку, тому відповідний його обов`язок по утриманню повнолітнього сина припинеться.

Таким чином, враховуючи надані сторонами докази та вибір позивача, суд дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_1 слід стягувати в користь ОСОБА_3 аліменти на його утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу щомісячно і до закінчення ним навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ним віку двадцяти трьох років.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 10 березня 2022 року.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду міста Львова від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2022 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді О.М. Ванівський

О. Я. Мельничук