ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2022 року м. Чернівці

справа № 713/2785/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М..

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вижницького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, за апеляційною скаргою Вижницького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 січня 2022 року (головуючий у 1-й інстанції Пилип`юк І.В.),-

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1993 року працює вчителем початкових класів та є членом профспілкової організації Вижницького ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. Ю.Федьковича. Свої посадові обов`язки виконує чесно та сумлінно, відповідно до вимог чинного законодавства та Посадової інструкції вчителя №12, по що свідчать почесні грамоти, яким вона неодноразово нагороджувалась за сумлінну працю. За час професійної діяльності до неї не застосовувались жодні дисциплінарні стягнення.

Однак, 23.11.2021 року, без жодних на те обґрунтованих підстав, наказом директора закладу О.Сичової її було відсторонено від роботи на час відсутності сертифікату щеплення від COVID-19 або довідки протипоказань щеплень від коронавірусної інфекції №028-1/о на період карантину без збереження заробітної плати.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/271/22

Вказувала, що повністю не погоджується та категорично заперечує вказаний наказ, оскільки він є абсолютно необґрунтованим та таким, що прийнятий із значними порушеннями вимог Конституції України, КЗпПУ, численної кількості інших нормативно-правових актів, основ міжнародного права, що як наслідок призвело до запровадження дискримінаційного процесу в закладі освіти, до грубих порушень її основоположних і фундаментальних прав та свобод.

Зазначила, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні у зв`язку із захворюванням на коронавірусну інфекцію, тому їй лікарем рекомендовано утриматись від вакцинації до 15.01.2022 року. Така довідка була надана у навчальний заклад, однак директор повідомила про заміну медичних довідок щодо протипоказань, після чого винесла оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі вказаних повідомлень, які самі по собі не створюють жодних юридичних наслідків та не засвідчують юридичного факту відмови чи ухилення її від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту не надання медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я. Вказані в наказі про її відсторонення нормативні акти, якими керувалася Сичова О.Ю. належним чином не були нею вивчені, оскільки на їх підставі апріорі не може відбутись відсторонення від роботи.

Жодний із зазначених пунктів щодо відсторонення, визначений у ст.46 КЗпП України, відсутній, тому відповідач не мала законного права відсторонювати її від роботи, оскільки наведена норма права не містить такої підстави для відсторонення працівника від роботи як відмова від щеплення. Будь-якого іншого нормативно-правового акту, який би надавав право відповідачу відсторонювати її від роботи за відмову від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, відповідачем не назначено.

Посилалася на те, що Постанова КМУ №1236, на яку посилається відповідачка є підзаконним актом, яка в обов`язковому порядку повинна відповідати Конституції України, як закону найвищої юридичної сили, однак така постанова жодним чином не відповідає Конституції України, є тимчасовою, оскільки введена на певний проміжок часу, про що вказано у її преамбулі.

Такі основні норми закону не були враховані відповідачкою і вона виконала явно злочинний наказ про відсторонення від роботи, не врахувавши наслідки такого відсторонення для інших осіб, в даному випадку для школярів та їхніх батьків, які в письмовому вигляді зверталися із заявами про неприпустимість таких дій, оскільки вона працює за програмою науково-педагогічного проекту «Інтелект України» з вересня 2019 року і її не може замінити будь-який інший вчитель.

Вакцинація в Україні є виключно добровільною, а тому в даній ситуації директорка повинна була керуватися Конституцією України та законами України, які прийняті у відповідності до неї та відповідають їй. Згідно з ч.3 ст.2 ЗУ «Про освіту» суб`єкт освітньої діяльності має право самостійно приймати рішення з будь-яких питань у межах своєї автономії, визначеної цим законом, тому відповідач мала право самостійно прийняти рішення з даного питання, яке б не порушувало її конституційне право на працю та відповідало б інтересам батьків та дітей. Крім того, згідно чинного законодавства України і нормами міжнародного права примус до експериментального медичного втручання є неприпустимим і відповідно відмова від участі в медичних експериментах не може бути підставою для відсторонення від роботи та позбавлення заробітної плати.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ директора Вижницького ЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. Ю.Федьковича О.Сичової від 23.11.2021 року №105-к про відсторонення її від роботи. Стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаними судовим рішенням Вижницьким закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни, подано апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що наказом МОЗ №2153 від 04.10.2021 року затверджено перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, зокрема в п.3 наказу зазначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти вказаної хвороби підлягають працівники закладів освіти незалежно від типу та форми власності. Постановою КМУ №1096 від 20.10.2021 року внесені зміни та доповнення до постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року, в якій зазначено, що керівникам підприємств, установ організації забезпечити відсторонення від роботи працівників обов`язковість профілактичних щеплень яких визначено Переліком та які відмовляються чи ухиляються від проведення таких обов`язкових щеплень відповідно до ст.46 КЗпП України та ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання для проведення таких профілактичних щеплень.

Зазначає, що 05.11.2021 року міським головою видано розпорядження №02-05/266 про відсторонення від роботи працівників закладів освіти Вижницької міської ради, які відмовляються (ухиляються) від вакцинації. Виконуючи постанову КМУ, наказ МОЗ та розпорядження міського голови директорка закладу ознайомила всіх працівників, в тому числі і ОСОБА_1 з наказом МОЗ №2153 від 04.10.2021 року, під розписку.

Посилається на те, що 02 листопада 2021 року позивачу було письмово повідомлено про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, встановлено строк до 05.11.2021 року надати документ, що підтверджує наявність щеплення або довідку про абсолютні протипоказання проти такого щеплення. ОСОБА_1 ознайомилася із даним документом, але підписувати про ознайомлення відмовилась та надала довідку №255 від 20.10.2021 року, однак у вказаній довідці не зазначено, що їй протипоказана вакцинація, і вона не відповідала довідці форми №028-7/о, яка затверджена наказом МОЗ №2394 від 02.11.2021 року.

Враховуючи вказані обставини 15.11.2021 року позивачу було направлено повідомлення про заміну наданої довідки на довіку відповідного зразка, однак таке прохання не було виконано. Таким чином переконавшись, що ОСОБА_1 категорично відмовляється від вакцинації, немає протипоказань до такої, тому 23.11.2021 року був виданий законний наказ №105-к про відсторонення її від роботи.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги вказані обставини, і дійшов помилкового висновку, що надана позивачем довідка №255 від 20.10.2021 року є належним доказом.

Крім того, судом першої інстанції неправомірно визнано неналежним та недопустимим доказом лист головного лікаря, та послався на лікарську таємницю, яку адвокат не вправі вимагати, оскільки таким листом вказано що така довідка не являється довідкою закладу, а лише особистою думкою лікаря, який видав цю довідку. Адвокат в запиті не вимагав і головний лікар не надавав інформацію, що становить лікарську таємницю, оскільки в цьому не було необхідності, адже вся інформація містилася у довідці, яку позивачка сама надала в заклад освіти а пізніше і до суду.

Зазначає, що позивачку ніхто не змушував вакцинуватися, але відсторонити від роботи зобов`язані, оскільки вирішуючи питання про співвідношення ст.3 ст.43 Конституції України не можна визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю.

Суд неправомірно погодився з позицією позивачки по суперечність постанови КМУ від 09.12.2020 року та наказ МОЗ від 04.10.2021 року суперечить Конституції України, оскільки в даному випадку необхідно керуватись принципом допоки нормативні акти, яким передбачено обов`язковість щеплення не визнані неконституційними, поки ці постанова та наказ не будуть скасовані в судовому порядку, вони діють, отже повинні виконуватись.

Просить скасувати рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25.01.2022 року та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції чітко вказав на неправомірні дії відповідача з проводу відсторонення її від роботи, посилаючись на відповідні чині норми права, що повинно бути зрозумілим представнику відповідача, проте він повторюється наводячи ті самі обставини, які вже були належним чином досліджені судом, намагаючись у будь-який спосіб ухвалення рішення на користь відповідача.

Суд першої інстанції правильно вказав, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до обов`язкових щеплень та не включене до календаря профілактичних щеплень. Вакцинація в Україні є виключно добровільною для усіх груп населення та професійних груп. До матеріалів справи долучено достатньо доказів, які свідчать про те, що за вказаних обставин відсторонення апріорі не може відбутися, а відбуте є протиправною, незаконною дією зі сторони директора закладу.

Вказує, що законом не передбачено, що вона повинна замінювати на іншу подану нею довідку, не повідомляючи на підставі якого нормативно-правового акту вона це робить, тому така поведінка відповідача є неприйнятною.

Обставини викладені в апеляційній скарзі не підтверджені законом з приводу правовідносин які склалися, а просто використано право на подачу апеляційної скарги.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам в повному обсязі.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено заявлені позовні вимоги. Відмова ОСОБА_1 у наданні конфіденційної медичної інформації, а також її обґрунтована відмова від профілактичних щеплень проти COVID-19, які не передбачені Законом, не можуть бути підставою для її відсторонення від роботи, визначеного ч.1 ст.46 КЗпП України.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з статтею 49 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" № 211 від 11 березня 2020 року на всій території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин.

Згодом, Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" N 392 від 20 травня 2020 року з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на всій території України продовжено дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2.

Надалі, Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 № 641 від 22 липня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, з 1 серпня до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого вищезазначеними постановами.

Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" від 09 грудня 2020 року за № 1236, з 19 грудня 2020 до 28 лютого 2021 року на території України карантин, продовжено на всій території України дію карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2", від 17 лютого 2021 року за № 104, внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України, а саме: продовжено на всій території України дію карантину з 19 грудня 2020 до 28 лютого 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2", від 21 квітня 2021 року за № 104, внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України, а саме: продовжено на всій території України дію карантину з 19 грудня 2020 до 30 червня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2", від 16 червня 2021 року за № 611, внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України, а саме: продовжено на всій території України дію карантину з 19 грудня 2020 до 31 серпня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2", від 11 серпня 2021 року за № 855, внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України, а саме: продовжено на всій території України дію карантину з 19 грудня 2020 до 01 жовтня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2", від 22 вересня 2021 року за № 981, внесено зміни до актів Кабінету Міністрів України, а саме: продовжено на всій території України дію карантину з 19 грудня 2020 до 31 грудня 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що згідно запису у трудовій книжці та наказу №214, ОСОБА_1 з 01 вересня 1993 року перебуває на посаді вчителя початкових класів (а.с.19,21).

Вижницьким закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни , 02.11.2021 року позивачку було письмово повідомлено про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, та встановлено строк до 05.11.2021року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до профілактичного щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595. Ознайомившись з повідомленням в присутності свідка ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовилася від підпису даного повідомлення. Також на даному повідомленні зазначено, що ОСОБА_1 надано довідку № 255 від 02.11.2021 року, про що свідчить підпис ОСОБА_1 (а.с.64).

04.11.2021 року ЗЗСО отримав лист начальника відділу освіти, культури, медицини та спорту Вижницької міської ради № 839, в якому зобов`язано керівників закладів освіти ознайомити всіх працівників з наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 під підпис (а.с.65).

05.11.2021 року всі працівники, в тому числі і ОСОБА_1 були ознайомлені із зазначеним наказом, про що свідчить власноручно проставлені підписи працівників (а.с.66-67).

Виконавчим комітетом Вижницької міської ради видано розпорядження №02-05/266 від 05.11.2021 року про відсторонення від роботи працівників закладів освіти Вижницької міської ради, які відмовляються (ухиляються) від вакцинації (а.с.68).

15.11.2021 року директором ЗЗСО Сичовою О.Ю. було підготовлено повідомлення про заміну медичних довідок щодо протипоказань профілактичного щеплення проти COVID-19 на довідки встановленого зразка, в якому зазначено, що наказом МОЗ № 2394 від 02.11.2021 року затверджено відповідну форму довідки № 028-1/о "Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", та вказано, що головний лікар КНП "Центр первинної медичної допомоги" Вижницької міської ради ОСОБА_4 повідомив, що з 15.11.2021 року вищезазначену довідку встановленого зразка можна отримати у сімейного лікаря, та було рекомендовано замінити надану ОСОБА_1 довідку щодо протипоказань щеплення від COVID-19 на довідку встановленого зразка № 028-1/0.

З даним повідомленням ОСОБА_1 15.11.2021 року було ознайомлено під підпис (а.с.69).

19.11.2021 року директором ЗЗСО Сичовою О.Ю. було складено акт, яким засвідчено, що вчителька початкових класів ОСОБА_1 , 19.11.2021 року в присутності директорки Сичової О.І. , заступників директорки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в черговий раз відмовилася від вакцинації проти COVID-19, чітко стверджуючи, що довідку встановленого зразка № 028-1/о "Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 не замінить, вакцинуватися не буде (а.с.70).

22.11.2021 року директоркою ЗЗСО за номером № 178 підготовлено повідомлення для ОСОБА_1 , в якому зазначено, що на підставі повідомлення від 15.11.2021 року № 171 "Про заміну медичних довідок щодо протипоказань профілактичного щеплення проти COVID-19 на довідку встановленого зразка" адміністрація ЗЗСО просила замінити позивачку надану нею довідку щодо протипоказань щеплення від COVID-19 до 23.11.2021 року на довідку встановленого зразку № 028-1/о, та повідомлено, що в разі ненадання довідки N 028-1/о ОСОБА_1 буде відсторонена від роботи до усунення причин, що сприяли відстороненню.

З вищезазначеним повідомленням ОСОБА_1 ознайомилася 22.11.2021 року, про що свідчить її підпис па повідомленні (а.с.71).

22.11.2021 року директоркою ЗЗСО було складено акт в присутності заступників директорки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про те що, вчителька початкових класів ОСОБА_1 відмовилася від вакцинації проти COVID-19 заявивши, що таке явище як вакцинації проти COVID-19 заборонене релігією (а.с.72).

23.11.2021 року наказом директорки закладу Сичової О. ОСОБА_1 було відсторонено від роботи на час відсутності сертифікату щеплення від COVID-19 або довідки протипоказань щеплення від COVID-19 № 028-1/о на період карантину без збереження заробітної плати.

З даним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена, однак з ним не згідно посилаючись на порушення даним наказом її конституційних прав та права на працю (а.с.15).

Відповідно ч. 1ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи є призупиненням з ним трудових відносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою.

Тимчасове увільнення працівника від виконання трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи, на умовах та з підстав, встановлених законодавством, є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оспорюючи наказ про відсторонення від роботи позивачка вказує, що постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 року та наказ МОЗ №1253 від 04.10.2021 року не можуть застосовуватись, оскільки вони суперечать Конституції України.

Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Статтею 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників, або поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених робіт.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Відповідно до Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальної, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форм власності.

Передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 N 2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції "Право на повагу до приватного і сімейного життя", а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. (п. 4Положенняпро державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 № 731)

Також у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівним зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Конституційного Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Згідно положень ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти визнаються неконституційними з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Оскільки на час розгляду даного спору, рішення Конституційного Суду України про визнання неконституційним повністю чи в окремій частині постанови КМУ №1236 від 09.12.2020 року та наказу МОЗ №1253 від 04.10.2021 року відсутнє, тому визначені даними правовими актами, вимоги є обов`язковими для виконання.

Вищенаведеним спростовуються доводи позовної заяви, що постанова КМУ №1236 від 09.12.2020 року та наказ МОЗ №1253 від 04.10.2021 року є не законними та суперечать Конституції України, оскільки дані нормативні акти, якими передбачено обов`язковість щеплення не визнані в судовому порядку неконституційними, вони є діючими і такими що підлягають виконанню.

Колегія суддів погоджується із посиланнями в апеляційній скарзі, що держава встановивши заборону педагогам працювати, які не мають профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19,реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всього колективу працівників закладу освіти, а також дітей, які в ньому навчаються, тому право ОСОБА_1 на працю тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси, оскільки вона не зробила профілактичне щеплення, яке є обов`язковим, та не надала медичну довідку належної форми про абсолютні протипоказання для введення вакцини.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Варто навести роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України, щодо застосування переліку медичних протипоказань та застережень до вакцинації проти COVID-19, яке було направлено до управлінь охорони здоров`я обласним державним адміністраціям і з якими можливо ознайомитися на офіційному сайті Міністерства охорони здоров`я України.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання. За потреби для отримання додаткової інформації щодо верифікації діагнозу, перебігу захворювання, необхідності додаткових обстежень лікар може також скеровувати пацієнта до профільного спеціаліста, за висновком якого остаточно приймає рішення, чи здійснювати вакцинацію чи відтермінувати її до певного часу.

Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Передбачено в майбутньому можливість внесення висновку про протипоказання до другої дози або загального протипоказання до вакцинації в електронну систему охорони здоров`я.

Протипоказання можуть бути абсолютні - стан, за якого існує чітко визначена ймовірність виникнення серйозної побічної реакції на введену вакцину у пацієнта, а ризики від проведення вакцинації значно перевищують переваги від проведення щеплення.

Абсолютні протипоказання можуть бути постійними й тимчасовими: Постійні протипоказання до щеплень, що мають постійний пожиттєвий характер. Тимчасові протипоказання, які мають тимчасовий характер та зникають з часом.

Застереження (вакцинація з пересторогою) ситуація, за якої остаточне рішення щодо щеплення приймається лікарем з урахуванням переваг над ризиками від щеплення.

Єдиним абсолютним постійним протипоказанням до щеплення конкретною вакциною є анафілактична реакція на першу дозу цієї вакцини. У цьому випадку пацієнтові буде рекомендовано щепитися від COVID-19 іншою вакциною за умови її наявності. Якщо у пацієнта є алергія на один із компонентів вакцини від COVID-19, йому також слід щепитися іншою вакциною.

Тимчасовими протипоказаннями є: гострі захворювання з підвищенням температури вище 38,0 °C. Вакцинація може бути проведена після одужання та за відсутності ознак гострої хвороби. Довідка видається на термін до 2 тижнів від початку захворювання; лікування моноклональними антитілами або реконвалесцентною плазмою. Вакцинація може бути проведена через 90 днів після закінчення курсу терапії. Термін дії довідки 3 місяці; введення вакцин проти інших інфекційних хвороб. Вакцинація від COVID-19 має бути проведена через 14 днів після введення вакцини проти інших інфекційних хвороб (за винятком інактивованої вакцини проти грипу, яку можна вводити одночасно з антиковідною вакциною в різні руки). В проміжку між першою та другою дозою вакцини проти COVID-19 можуть бути введені інші вакцини з дотриманням 14-денного інтервалу. Термін дії довідки 14 днів; проба з туберкуліном або аналіз крові на туберкульоз (IGRA). У разі необхідності провести пробу з туберкуліном або IGRA, її слід провести та інтерпретувати перед проведенням вакцинації або відкласти щонайменше на 4 тижні після проведення вакцинації проти COVID-19. Вакцинація від COVID-19 може бути здійснена в будь-який час після завершення всіх етапів проби з туберкуліном. Термін дії довідки до завершення оцінки проби/IGRA; COVID-19 в анамнезі. Вакцинацію може бути відтерміновано на 3 місяці від часу перебігу COVID-19 або здійснена раніше, але не раніше ніж через 28 днів від першого дня появи симптомів або лабораторного підтвердження діагнозу COVID-19 методом ПЛР/визначення антигену вірусу SARS-CoV-2. Якщо людина захворіла на ковід після отримання першої дози антиковідної вакцини, друга доза може бути введена відповідно до затверджених схем вакцинації конкретних вакцин, але не раніше ніж через 28 днів від першого дня появи симптомів або лабораторного підтвердження діагнозу COVID-19. Термін дії довідки до 3-х місяців.

Вакцинація з пересторогою або особливі стани: Онкологічна хвороба. Вакцинація проти COVID-19 осіб з онкопатологією є пріоритетною. При її здійсненні слід дотримуватися відповідних рекомендацій НТГЕІ http://bit.ly/NTHEI_onco; Аутоімунне захворювання. Пацієнти, які проходять лікування препаратом "Ритуксимаб", повинні відкласти вакцинацію щонайменше на 4 тижні після останньої дози цього препарату. Більше рекомендацій у підпункті 5.6 пункту 5 Наказу МОЗ України від 11.10.2019 № 2070; особи з імунодефіцитом. Наявних нині даних недостатньо для оцінки ефективності та ризиків вакцини для осіб із важкими імунодефіцитними станами. Враховуючи, що вакцина не є "живою", а особи з імунодефіцитом мають вищий ризик важкої хвороби та смерті від COVID-19, вони можуть бути вакциновані.

02 листопада 2021 року наказом МОЗ №2394 затверджено форму довідки №028-1/о «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19».

Наявна у матеріалах справи довідка №255 від 20.10.2021, не відповідає встановленому зразку, тому не може бути належним доказом наявності протипоказань до вакцинації, тому судом не може братися до уваги як доказ, яким би підтвердилися вимоги про незаконне відсторонення ОСОБА_1 , від роботи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Відтак, відповідач видавши оспорюваний наказ № 105-к про відсторонення ОСОБА_1 , застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на законодавчому рівні. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ N 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. N 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу";

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Крім того, суд звертає увагу, що за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення "Порушення правил щодо карантину людей", яка визначає порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, роботодавець може бути притягнений до адміністративної відповідальності за бездіяльність щодо невиконання контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень.

На спростування висновків суду першої інстанції, що наданий представником відповідача лист головного лікаря КНП «Центр ПМД» Вижницької міської ради Паламарюка Д. від 29.12.2021 року за №416, є неналежним та не допустимим доказом, оскільки становить лікарську таємницю та наданий без дозволу особи, якої стосується дана інформації, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 286 Цивільного кодексу України визначає поняття «лікарська таємниця» як: таємницю про стан здоров`я громадянина; факт звернення за медичною допомогою; діагноз; інші відомості з медичного обстеження особи.

Конституційною основою права громадян на інформацію, у тому числі й про стан свого здоров`я є стаття 32 Конституції України. Вона передбачає, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди не допускається, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Тому детальну інформацію про стан вашого здоров`я не мають права вимагати ні за місцем роботи, ні навчання.

Чинне законодавство передбачає відповідальність за розголошення лікарської таємниці. Може бути як адміністративна, так і кримінальна відповідальність. Проте є випадки, коли лікар може порушити медичну таємницю. Наприклад, медики зобов`язані інформувати відповідні державні органи про народження, мертвонароджених, смерть, поширення інфекційних хвороб, випадки жорстокого поводження з дітьми.

Також пацієнт може сам дати згоду на використання результатів обстеження власного організму: з науковою метою, для проведення медичних досліджень або інших дій щодо свого здоров`я. Найголовніше, щоби це було свідоме рішення людини, прийняте без утиску громадянських прав і свободи дій. Підставою для зняття заборони на розголошення медичної таємниці є письмовий дозвіл хворого на передачу його особистої інформації.

Проте лікарську таємницю про пацієнта можна оприлюднити і без його згоди. При цьому лікар уникне відповідальності. Законодавство визначає кілька таких випадків: загроза будь-якому людському життю; з`ясування обставин правопорушення; передумови для підозри умисного нанесення травм пацієнта; письмове звернення визначених законом інстанцій щодо проведення експертизи для допомоги слідству; обстеження і лікування громадянина, неспроможного через свій стан виявити власну волю; загроза розповсюдження інфекційних захворювань, масових отруєнь та уражень; підстави вважати, що шкода здоров`ю громадянина спричинена протиправними діями.

Наказом МОЗ України від 5.02.2020 за N 521 Перелік особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, який затверджений наказом МОЗ від 19 липня 1995 року N 133, доповнено розділом "Особливо небезпечні інфекційні хвороби" пунктом 39 такого змісту: "COVID-19".

Дослідивши зміст вказаного листа колегія суддів приходить до висновку, що у вказаному листі лікар не надав жодної інформації, яка містить лікарську таємницю, оскільки звернення адвоката із вказаним запитом стосувалося необхідності з`ясувати чи підтверджується, наданою ОСОБА_1 довідкою №255 від 20.10.2021 року, в якій міститься вся наявна медична інформація, яка згідно закону є лікарська таємниця, що ОСОБА_1 протипоказана вакцинація.

ОСОБА_1 не надано довідки відповідної форми, не надано сертифікату про проходження щеплення, що свідчить про свідоме небажання виконувати вимоги законодавства, таким чином суд вважає, що роботодавець в особі директора навчального закладу Сичової О.Ю. , з метою забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", забезпечення навчального процесу, пандемією правомірно прийняла рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, тому дійшов помилкового висновку, що відмова позивачки у наданні конфіденційної медичної інформації, а також її обґрунтована відмова від профілактичних щеплень COVID-19, не можуть підставою для її відсторонення.

Слід також звернути увагу на частково релевантну практику ЄСПЛ та Верховного Суду у справах обов`язкову вакцинацію.

Так, ЄСПЛ в рішенні від 15.03.2012 року у справі "Соломахін проти України" (заява N 24429/03) сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Верховний Суд в постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про освіту", педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані: постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; виконувати освітню програму для досягнення здобувачами освіти передбачених нею результатів навчання; сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, формуванню навичок здорового способу життя, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я; дотримуватися академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітеті територіальну цілісність України; виховувати у здобувачів освіти повагу до державної мови та державних символів України, національних, історичних, культурних цінностей України, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання України та навколишнього природного середовища; формувати у здобувачів освіти прагнення до взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психологічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладів освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам; додержуватися установчих документів та правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, виконувати свої посадові обов`язки; повідомляти керівництво закладу освіти про факти булінгу (цькування) стосовно здобувачів освіти, педагогічних, науково-педагогічних, наукових працівників, інших осіб, які залучаються до освітнього процесу, свідком якого вони були особисто або інформацію про які отримали від інших осіб, вживати невідкладних заходів для припинення булінгу (цькування).

На спростування висновків суду першої інстанції щодо стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи, то колегія суддів зазначає, що під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з ухиленням чи відмовою від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень, згідно закону.

Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом, розпорядженням про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу, розпорядження або поставити свій підпис на наказі, розпорядженні, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом.

На період відсторонення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Дійсно, відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення та обрано саме такий шлях позивачкою для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивачки на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачкою зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивачки було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

На підставі вищевикладеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції не були належним чином оцінені подані сторонами докази, та не вірно встановлені обставини справи, що призвели до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

Із врахуванням вказаних обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності, не ґрунтується на засадах верховенства права, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування всіх обставин справи, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Вижницького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни, задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 січня 2022 року, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вижницького закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів імені Ю.Федьковича в особі директора Сичової Оксани Юріївни, про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 24 березня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк