РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/11926/20

Провадження № 22-ц/4815/368/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів),

розглянув в порядку письмового позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2021 року, ухвалене в складі судді Панас О.В., повний текст якого складено 09 листопада 2021 року у справі № 569/11926/20,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позов мотивовано тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2012 року по справі № 1715/529/12 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третьої) частини доходів, щомісячно, починаючи з 16.01.2012 року і до досягнення дітьми повноліття.

04 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № ВП58793401 з примусового виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2012 року по справі № 1715/529/12.

Позивачка вказувала, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 11 вересня 2018 року, виконаного державним виконавцем, станом на 31 серпня 2018 року борг ОСОБА_2 складає 105894,38 грн. Посилаючись на вимоги статті 196 СК України, яка передбачає відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати, ОСОБА_1 вважала, що із відповідача на її користь підлягає стягненню пеня за період з 16 січня 2012 року по 09 серпня 2018 року.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню на заборгованість по аліментах на утримання дітей, за період з 16 січня 2012 року по 09 серпня 2018 року в сумі 105 894,38 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 , задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів по виконавчому провадженні № 32607175 у розмірі 2500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Зазначає, що дійсна сума заборгованості по аліментах становить 105894,38 грн., що стверджується довідкою-розрахунком Рівненського міського відділу ДВС від 11.09.2018 року за № 80281.

Покликається на те, що відповідач не звертався до державного виконавця із заявою про перерахунок аліментів, не повідомляв про зміну місця свого проживання та зміну місця роботи відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Відзив до апеляційного суду не подано.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.

Установлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 12 серпня 2003 року та серії НОМЕР_2 від 26 січня 2007 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 червня 2002 року у відділі реєстрації актів громадянського стану м. Рівне, актовий запис № 687-розірвано. Залишено проживати з матір`ю дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягувато з ОСОБА_2 , 1980 року народження, аліменти на користь ОСОБА_1 , 1982 року народження на утримання дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 (однієї третьої) частини доходів, щомісячно, з 16.01.2012 року і до досягнення дітьми повноліття.

19.03.2012 року Рівненським міським судом Рівненської області видано виконавчий лист по справі № 1715/529/12.

Згідно наданого Рівненським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 14.09.2018 за №80281 розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 105894,38 грн.

Із наданих копій квитанцій убачається, що відповідачем проводилась сплата аліментів за період 2012-2017 роках .

Відповідно до довідки Приватного підприємства «Строй-Сервіс-999» відрахування та сплата аліментів із заробітної плати відповідача становить: з 03.10.2017 року по 27.12,2019 року - нараховано заробітну плату 99 802,71 грн., нараховано аліментів 22520,22 грн., сплачено 22 622,12 грн.; з 31.01.2020 року по 30.06.2020 року - нараховано заробітну плату 16 027,13 грн., нараховано аліментів 3 870,95 грн., сплачено 3 769,05 грн.

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.07.2020 року проведеного старшим державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Володимиром Адамчо, заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 станом на 21.12.2018 року - відсутня.

Спірні відносини виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідач покладених на нього рішенням суду обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 155 СК України).

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів).

Статтею 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заборгованості працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з частиною першою статті 196 СК Україниу разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів необхідно вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Згідно зстаттею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Системне тлумачення вказаних норм дає підстави дійти висновку, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Оскільки Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається, застосуванню підлягають норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670св19.

У постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц, провадження № 14-616цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема у раніше прийнятих постановах від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, та зробила висновок про те, що пеня на заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установлено, що у період перебування виконавчого листа на виконанні у Рівненському міському відділі ДВС про стягнення аліментів з ОСОБА_2 останній допускав заборгованість зі сплати аліментів за рішенням суду, яка мала місце у період з 2012р. по 2018 роки.

В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_5 від 21.12.2018р. на ім`я начальника Рівненського міського відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області про повернення їй виконавчого листа № 1715/529/12 від 19.03.2012р. Відповідно до якої просила залишок коштів перерахувати на к/р № НОМЕР_3 . та вказала, що заборгованість зі сплати аліментів погашена.

Постановою державного виконавця від 21.12.2018р. скасовані заходи примусового виконання, та постановою державного виконавця від 21.12.2018р. ухвалено повернути виконавчий документ стягувачу згідно поданої заяви. Копії постанов для відома та виконання були направлені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ПП "Строй-Сервіс-999".

Станом на день повернення виконавчого листа стягувачці на депозитний рахунок виконавчої служби надійшли кошти в сумі 2414,98 грн., які підлягали виплаті стягувачці. У пред`явленому до суду позові позивака визначила розмір пені у сумі, яка 100% відповідає сумі поданого до суду розрахунку заборгованості по аліментах від 11.09.2018р., тобто її вимога про стягнення пені ототожнена з розміром суми заборгованості.

Місцевий суд обчислив розмір пені з дотриманням закону та дійшов правильного висновку, що позивач має право на неустойку у розмірі 2500 грн., яка співмірна з сумою не сплачених аліментів на час повернення виконавчого листа стягувачці.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що сума заборгованості по аліментах стверджується довідкою-розрахунком Рівненського міського відділу ДВС від 11.09.2018 року за № 80281 та становить 105894,38 грн., що не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено, що при обрахуванні заборгованності, державним виконавцем не врахувано всіх проплат, які здійснених відповідачем у цей період.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 листопада 2021 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 березня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.