ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1132/22 Справа № 201/6368/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання дій безпідставними, неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про визнання дій безпідставними, неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що в березні 2017 року померла його дружина - ОСОБА_3 , поховання якої відбулося на Запорізькому кладовищі м.Дніпра. 05 липня 2019 року він уклав з відповідачем договір-замовлення на виготовлення, продаж та установку намогильної споруди на могилі його дружини. З метою забезпечення зобов`язання ним було надано аванс у розмірі 13 000 грн. На виконання замовлення, в липні 2019 року, відповідач прибрав з могили дерев`яний хрест та земляний пагорб і забетонував майданчик, встановивши постамент для майбутнього пам`ятника та горизонтальну гранітну плиту, а по периметру вклав світлу плитку. Після чого роботи на могилі безпідставно припинив, у зв`язку з чим могила залишилася без верхньої частини пам`ятника (стели), на якій повинні були бути розміщені портрет та дані дружини.

Вказує, що в липні 2020 року він замовив у іншого майстра табличку з портретом дружини та її даними, які встановив на тумбу, що значно поліпшило зовнішній вигляд могили. В той же час, відвідавши 20 червня 2021 року кладовище, він виявив, що ОСОБА_2 прибрав з могили вказані тумбу, табличку та інше, а плитку, яка викладена по периметру, він замінив на більш темну, яка наразі покриває всю поверхню могили, що у свою чергу свідчить про те, що відповідач хоче встановити інший пам`ятник, який не відповідає замовленому. Вважає, що відповідні дії відповідача свідчать про надругу над могилою його дружини, що у свою чергу спричинює йому значні хвилювання, тобто моральну шкоду, яку він оцінив в 5 000 грн.

Посилаючись на вищевказані обставини просив суд першої інстанції визнати дії відповідача на могилі його дружини ОСОБА_3 безпідставними, неправомірними, зобов`язати привести могилу в первинний стан, встановити тумбу для пам`ятника, горизонтальну гранітну плиту, табличку з фото померлої та її даними, тобто відновити становище, яке існувало до того, а також заборонити відповідачу проводити на могилі роботи, які не передбачені замовленням від 05 липня 2019 року, а також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та 100 грн. за кожний наступний день, починаючи з 28 червня 2021 року і до ухвалення рішення суду або відновлення могили в її попередньому стані, якщо вказана обставина наступить раніше.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову та провести на Запорізькому цвинтарі м.Дніпра огляд спірної могили ОСОБА_3 , похованої 20 березня 2017 року, для з`ясування в якому вона стані, зі складанням відповідного протоколу та інших необхідних документів, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку що договір від 18 липня 2019 року є дійсним, що спростовується умовами самого договору. Вказує, що дійсність та законність на час розгляду справи самого замовлення від 05 липня 2019 року не має значення для вирішення справи по суті, оскільки предметом дійсного позову є факт безпідставного та незаконного прибрання відповідачем з могили його дружини постаменту для майбутнього пам`ятника, таблички з її автопортретом, та заміни світлої плитки, яка була викладена по периметру на темнішу. Вважає, що внаслідок таких дій відповідача, могила його дружини знаходиться в непривабливому, неприпустимому стані, що свідчить про цинічне свавілля з боку відповідача, що є за своєю суттю наругою над могилою його дружини. Вказує, що оскільки оригінали свідоцтва про смерть та поховання дружини знаходилися у нього, ніхто не має права проводити будь-які роботи на її могилі. Зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено наступних обставин: який саме пам`ятник, його зовнішній вигляд та розміри; стан могили, тобто її вигляд на момент звернення до суду; предмет договору від 18 липня 2019 року та термін його дії; чи мали місце події, наведені у позові, які роботи були проведені відповідачем на могилі його дружини та їх підстави. При цьому, у відзиві на позов, відповідні дії відповідача, наведені ним у позові, не заперечується. Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не було оглянуто могилу його дружини.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи, що в березні 2017 року померла дружина позивача - ОСОБА_3 , що сторонами не заперечується.

20 березня 2017 року ОСОБА_4 , як користувачеві місця НОМЕР_3 на Запорізькому кладовищі в м.Дніпропетровську у ряду НОМЕР_4 на дільниці НОМЕР_5, де 20 березня 2017 року було поховано ОСОБА_3 , реєстраційний номер поховання № НОМЕР_1 , книга №1452, видане КП "ритуальна служба" Дніпровської міської ради було видано свідоцтво про поховання серії НОМЕР_2 , вказана обставина була встановлена в постанові Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі №201/840/20, тобто не підлягає доказуванню (а.с.25-32).

ОСОБА_4 є сином померлої ОСОБА_3 та позивача по справі ОСОБА_1

05 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір (замовлення без номеру) на виготовлення, продаж та встановлення намогильної споруди на могилі померлої дружини - ОСОБА_3 . Вартість послуг за замовленням становила 26 500 грн., що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 травня 2020 року у справі № 201/840/20 (а.с.25-32).

Вказаною постановою встановлено, що вищевказаний договір між сторонами було розірвано, оскільки він був укладений у формі замовлення шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку із чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст.653 ЦК України.

Позивачем під час розгляду справи зазначалося, а відповідачем не спростовано, що замовлення виконане не було.

18 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на виготовлення та встановлення намогильної споруди- пам`ятника на могилі матері замовника ОСОБА_3 , виконати підготовчі роботи на місці поховання та завершальний благоустрій (а.с.45-46).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача привести могилу в первинний стан (встановити тумбу для пам`ятника, горизонтальну плиту, табличку з фото померлої та її даними, поновити становище, яке існувала до того), оскільки жодні з цих дій відповідачем на виконання замовлення від 05 липня 2019 року, укладеного з ОСОБА_1 , не вчинялися. Дійшов висновку і про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині заборони відповідачу проводити на могилі роботи, не передбачені замовленням від 05 липня 2019 року, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.653 ЦК України у зв`язку з розірванням вищевказаного договору будь-які зобов`язання сторін припинилися. При цьому, зазначав, що зобов`язання між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 , які виникли на підставі договору про виготовлення та встановлення намогильної споруди від 18 липня 2019 року, який є діючим, у встановленому законом порядку недійсним (нікчемним) визнаний не був, і рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року по цивільній справі №201/9774/19 ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні вимог про визнання неправомірними дії відповідача щодо укладення договору від 18 липня 2019 року. Докази спричинення позивачу моральної шкоди з вини відповідача ФОП ОСОБА_2 не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено наступні поняття, як волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку; намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих, а користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Відповідно до положень ст.25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Таким чином, з аналізу змісту вищенаведених норм чинного законодавства України вбачається, що саме виконавець волевиявлення померлого або користувач місця поховання законом наділений правом, зокрема, на встановлення намогильної споруди. Його згода на проведення будь-яких дій чи робіт на місці поховання є обов`язковою.

Як вбачається з матеріалів справи, користувачем місця поховання є ОСОБА_4 , який отримав свідоцтво про поховання 20 березня 2017 року ОСОБА_3 на Запорізькому кладовищі в м.Дніпропетровську.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення його померлої дружини ОСОБА_3 у розумінні ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суду не надано.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, звертаючись до суду за захистом своїм правом, позивач ОСОБА_1 повинен довести як факт їх порушення, так і надати докази порушення їх саме відповідачем.

Так, обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначав, що відповідачем було самовільно прибрано з могили його померлої дружини встановлені позивачем тумбу, табличку та інше, а плитку, яка викладена по периметру, він замінив на більш темну, яка наразі покриває всю поверхню могили, що у свою чергу призвело до погіршення її зовнішнього стану та наруги над могилою покійної дружини, що спричинило йому моральні страждання.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Юридичною підставою будь-якої позадоговірної відповідальності, в тому числі відповідальності за спричинення моральної шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини 1-2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів ще раз наголошує, що звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач повинен був довести як безпосередньо факт порушення його прав, так і порушення цих прав саме відповідачем, тобто наявності його вини.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, користувачем місця поховання є саме син позивача - ОСОБА_4 , тобто саме останній наділений правом розпорядження могилою померлої матері ОСОБА_3 , зокрема встановлення чи зміни намогильної споруди на ньому. Тобто саме останній наділений відповідним правом на звернення до суду із аналогічним позовом у разі якщо вважатиме свої права порушені.

Крім того, колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять, окрім іншого, і жодного доказу, який би доводив і сам факт втручання відповідача у зовнішній вигляд могили покійної дружини позивача.

Наявні в матеріалах справи фотокартки могили ОСОБА_3 не підтверджують факту вчинення протиправних дій щодо поховання саме зі сторони відповідача.

Колегія суддів також наголошує, що наявність між сторонами тривалого спору з приводу робіт по виготовленню пам`ятника на могилу дружини позивача та неприязних стосунків між ними з цього приводу, не є доказом вищевказаних дій відповідача, а зводяться лише до припущень з боку позивача.

Судова колегія зазначає, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Об`єктивний, повний та всебічний розгляд цивільної справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами спору та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають судді можливість вивчити обставини, які спричинили спір.

Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою правоту в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права.

Доказування в цивільному процесі тісно пов`язане з реалізацією принципу цивільного судочинства «змагальності сторін». Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки надає оцінку доказам. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін.

Таким чином, за відсутності доказів вчинення відповідачем дій з приводу прибрання з могили встановлених позивачем на могилу дружини тумби, таблички з фото та інформацію про покійну та іншого, а також заміни кольору плитки, яка наразі покриває всю поверхню могили, підстави для визнання вини в них саме відповідача також відсутні.

А тому підстави для зобов`язання привести могилу в первинний стан, встановити тумбу для пам`ятника, горизонтальну гранітну плиту, табличку з фото померлої та її даними, тобто відновити становище, яке існувало до того, задоволенню також не підлягають.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції і в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, як безпідставні та недоведені.

Вимоги позивача в частині заборони відповідачу проводити на могилі роботи, які не передбачені замовленням від 05 липня 2019 року, колегія суддів також вважає безпідставними з огляду на те, що останній не є користувачем вказаного місця поховання, а тому не має права і на розпорядження самою земельною ділянкою та встановлення будь-яких заборон щодо встановлення намогильних споруд іншими особами.

Також колегія суддів не може не звернути уваги і на обраний позивачем спосіб захисту, який законом не передбачений, а також звертає увагу позивача, що захисту підлягає тільки порушене право.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 березня 2022 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.