справа №176/370/22
провадження №2/176/335/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2022 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді КУЧМИ В.В.,

за участю секретаря судових засідань ПЕТРЕНКО Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовті Води Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Комунального Некомерційного Підприємства "Жовтоводська міська лікарня" Жовтоводської міської ради про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного відсторонення від роботи-

ВСТАНОВИВ:

07 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ №13-к/тр-ос від 31.01.2022 р. про відсторонення її від роботи та поновити її на займаній посаді з дня наступного після ухвалення судом рішення. Зобов`язати КНП "Жовтоводська міська лікарня" виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 31 січня 2022 року до дати подання позовної заяви 07 лютого 2022 року у розмірі 2414,64 грн. Та в подальшому виходити з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 402,44 грн. до ухвалення судового рішення.

Позов мотивовано тим, що працюючи з 07 вересня 2021 року економістом у КНП «Жовтоводська міська лікарня», у листопаді 2021 року позивачка стикнулася із грубим порушенням своїх конституційних прав, в тому числі права на працю з боку відповідача, яке полягало в тому, що у неї постійно незаконно вимагали на роботі медичну інформацію щодо добровільного профілактичного щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, а також почались обмеження права працівника щодо повноцінної роботи. Так, 14 січня 2022 року їй запропонували ознайомитись з повідомленням №1 від 14.01.2022 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 з вимогою надати конфіденційну медичну інформацію до 31.01.2022 року, погрожуючи відстороненням від роботи з 01 лютого 2022 року без збереження заробітної плати. Позивачка звертає увагу суду на те, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між нею та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача від роботи з підстав відсутності щеплення від COVID-19. Дане повідомлення не було нею підписано, про що свідчить акт №1 від 14.01.2022р. Про відмову отримати повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 без її підпису. 31 січня 2022 року на позивачку було складено акт №1 Про відмову надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Також без її ознайомлення під підпис. Також було видано наказ №13-к/тр-ос від 31.01.2022 року. Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 . Наказ начебто мотивований ст.. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він порушує її право на працю, гарантоване Конституцією України. До того ж, Дорожньою картою з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках, затвердженою наказом Міністерства охорони здоровя від 24.12.2020 №3018 (у редакції наказу Міністерства охорони здоровя України 09.02.2021 №213), встановлено, що вакцинація від корона вірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для усіх груп населення та професійних груп. Крім того, позивачка вважає, що у даному випадку має право на отримання заробітної плати за весь час незаконного відсторонення від роботи.

Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року дана позовна заява, була залишена без руху.

22 лютого 2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви та ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

11 березня 2022 року на адресу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від відповідача надійшов лист за вих.№1-18/321 від 11.03.2022 року, де зазначено, що відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження по справі, копію позовної заяви з додатками 25 лютого 2022 року. Крім того, у листі відповідач зазначив, що у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та відсутністю повноважного представника КНП «ЖМЛ», адвоката Абрамова Володимира Васильовича, відповідач просить відтермінувати розгляд справи та продовжити встановлений судом строк для подання відзиву по справі.

Лист відповідача від 11.03.2022 за вих. №1-18/321 не відповідає загальним вимогам до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, передбачених ст. 183 ЦПК України, оскільки не місить зазначення конкретного проміжку часу на який останній просить суд продовжити строк для подання відзиву. Прохання відтермінувати розгляд справи є некоректним, оскільки поняття «відтермінування розгляду справи» ЦПК не містить. Таким чином, вимоги в цій частині листа задоволенню не підлягають.

Крім того відповідач даним листом повідомив суд, що відповідно до наказу КНП «ЖМЛ» №25-к/тр-ос від 01.03.2022 року «Про допуск до роботи ОСОБА_1 (підстава: наказ МОЗ №380 від 25.02.2022р. «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021р. №2153») ОСОБА_1 , приступила до роботи з 02 березня 2022 року.

Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працює економістом у КНП «Жовтоводська міська лікарня» з 07 вересня 2021 року (а.с.9)

Керуючись ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. №1645-ІІІ, наказом МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, Комунальним некомерційним підприємством «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради було видано Наказ №13-к/тр-ос від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » (а.с.13)

З вищезазначеного наказу вбачається, що позивачку відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Відповідно до довідки про доходи, ОСОБА_1 працює в КНП «Жовтоводська міська лікарня» ЖМР, економістом та за період з 01 вересня 2021 по 31 січня 2022 сума її доходу становить 33409,10 грн. (а.с.14)

Згідно вимог ч.1 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується верховенством права.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 1 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивачки про визнання незаконним та скасування Наказу №13-к/тр-ос від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Як визначено в ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, відповідно до ст.10 Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Крім того, згідно з ч.ч.1,2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Згідно Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Разом з тим, згідно з резолюцією Парламентської асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) від 27.01.21р. за № 2361 (2021) «Вакцини проти Covid-19: етичні, юридичні та практичні міркування», та профільним законодавством України, щеплення проти СОVID-19 не є обов`язковим.

Так, зокрема, у даній резолюції ПАРЄ зазначено: «Вакцини проти СОVID-19: етичні, правові і практичні питання»: «Забезпечити, щоб громадяни були проінформовані про те, що вакцинація НЕ є обов`язковою і що ніхто не піддається політичному, соціальному чи іншого тиску з метою зробити собі вакцинацію, якщо вони не хочуть робити це самі» (ст. 7.3.1); «Гарантувати, що ніхто не піддаватиметься дискримінації за те, що він не був вакцинований, через можливі ризики для здоров`я або небажання пройти вакцинацію» (ст.7.3.2).

Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який, відповідно, не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Тобто фактично з прийняттям наказу МОЗ № 2153 від 04.10.2021 правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 є незаконним.

Окрім того, за змістом ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Таким чином, із системного аналізу даної норми випливає те, що відсторонення працівників в разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень відбувається тільки у порядку, встановленому ЗАКОНОМ, а не підзаконним актом, чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо.

Даний висновок також кореспондується з тим, що, відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами. Втім, цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Крім того, суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Положення п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, даний наказ є безпідставним.

Відповідач прийняв оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивача від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання ним медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога позивачки про визнання незаконним Наказу №13-к/тр-ос від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання в оспорюваному наказі відповідача на п.41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236, зі змісту якого, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь-яким чином змінити процедуру відсторонення, визначену п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом.

Щодо вимоги позивачки про скасування оспорюваного нею наказу та поновлення її на роботі слід зазначити наступне.

24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/22 «Про введення воєнного стану в Україні»

Наказом Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) від 25 лютого 2022 року № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592, зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні.

Враховуючи, що вищезгаданий наказ МОЗ слугував підставою для видання відповідних розпорядчих актів (наказів, розпоряджень) роботодавців щодо відсторонення від роботи невакцинованих від COVID-19 працівників, суд приходить до висновку, що спірний наказ про відсторонення позивачки від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації на час ухвалення рішення з вищезазначених підстав є таким, що втратив чинність, тим більше, що остання з 02 березня 2022 року була допущена до роботи відповідно до наказу №25-к/тр-ос від 01.03.2022 року, як зазначено у листі відповідача, таким чином відпала необхідність у скасуванні спірного наказу та поновленні позивачки на роботі.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, а відтак п.41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування КМУ в даній постанові мав би зазначити про це.

Суд, вирішуючи питання щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування.

Враховуючи ту обставину, що трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням та компенсації у зв`язку з цим втраченої заробітної плати, суд приходить до висновку, що в даному випадку є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішити питання поновлення порушеного права та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним відсторонення без збереження заробітної плати, застосовуючи порядок визначений в ст.235 КЗпП України.

Відповідно до змісту ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А оскільки за повідомленням відповідача з 01 березня 2022 року позивачка вже приступила до роботи, то поновлювати її на роботі немає підстав, однак, оскільки суд прийшов до висновку про незаконність спірного наказу про відсторонення від роботи з відповідача на користь позивачки має бути стягнуто заробітну плату за час незаконного відсторонення, тобто з 1 лютого 2022 року до дня допущення позивачки до роботи 2 березня 2022 року.

Згідно з п.5 Постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи №216, виданої відповідачем, нарахована заробітна плата позивача за грудень 2021 року та січень 2022 року становить 16500 ( із розрахунку 10000+6500=16500).

З урахуванням кількості робочих днів у грудні 2021та січні 2022 року - 42, середньоденний заробіток позивачки становить 392,85 грн. (виходячи з розрахунку 16500:42).

Загальна кількість робочих днів за час відсторонення позивача з 01 лютого 2022 року по 01 березня 2022 складає 21 робочий день. Таким чином, сума середнього заробітку за час відсторонення позивача складає: 21 день х 392,85 грн. = 8249,85 грн.

Дана сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Крім того, частина 1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних зокрема визнання незаконним наказу про відсторонення на роботі та стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 грн. за дві вимоги немайнового та майнового характеру.

Керуючись ст. ст.277 ЦК України, ст.ст.3,12,141,258,259,265,273,354,355 ЦПК України, Законом України «Про звернення громадян», суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального Некомерційного Підприємства "Жовтоводська міська лікарня" Жовтоводської міської ради про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного відсторонення від роботи - задовольнити частково.

Визнати наказ начальника Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради №13-к/тр-ос від 31.01.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » незаконним.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради , юридична адреса: 52200 Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Кропоткіна, б. 16 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої проживаючою за адресою: АДРЕСА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи за період з 01 лютого 2022 року по 01 березня 2022 року включно в розмірі 8249 (вісім тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 85 коп.

Сума вказана без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Жовтоводська міська лікарня» Жовтоводської міської ради , юридична адреса: 52200 Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Кропоткіна, б. 16 на користь держави судовий збір 1984,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Жовтоводського міського суду

Дніпропетровської області: В.В. КУЧМА