ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1165/22 Справа № 182/5852/19 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 182/5852/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. у м. Нікополі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що в період з 22 листопада 2003 року по 19 червня 2018 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі ними було придбано за договором купівлі-продажу, посвідченим 13 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Бережним О.С., житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизовану земельну ділянку, площею 0,0761 кв.м., з кадастровим № -03-026-0012, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після розлучення позивач з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, зазначеного житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також приватизованої земельної ділянки.

Оскільки майно було придбане за час перебування в шлюбі, позивач вважає, що воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності.

На підставі викладеного вище позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок був придбаний відповідачем за власні кошти та вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню відповідно до норм ст.ст. 57,60,63,70 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку відповідача, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву відповідача на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстровану шлюбі з 22 листопада 2003 року.

Відповідно до актового запису № 68, складеного Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, шлюб між сторонами було розірвано 19 червня 2018 року (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями і спорудами (а.с.8-9), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належать йому на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року, реєстраційний № 3822. Приватизована земельна ділянка, площею 0,0761 кв.м. з кадастровим № -03-026-0012, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 20.08.2019 року, зареєстрована за ОСОБА_3 (а.с.10-12).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бережним О.С., реєстровий № 3822, на ім`я ОСОБА_2 було придбано у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та Приватизована земельна ділянка, площею 0,0761 кв.м. з кадастровим № -03-026-0012 (а.с.8-9).

Звертаючись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач посилалась на те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані сторонами по справі у період шлюбу, тому вони є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу між сторонами.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , що раніше був спадковим майном батька відповідача по справі ОСОБА_4 , було придбано відповідачем за особисті кошти, які він отримав від продажу квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності і спільним майном подружжя не була.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності за кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Аналогічні висновки містяться і у Постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі №711/2302/18.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний 13.10.2006 року у період шлюбу сторін по справі, тому колегія суддів приходить до висновку про те, що вказаний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу, враховуючи презумпцію рівності часток.

Колегія суддів вважає, що доводи відповідача по справі про те, що спірний будинок був приданий за власні кошти відповідача, які він отримав від продажу належної цому квартири, є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі, оскільки як вбачається із матеріалів справи, спірний будинок був придбаний 13.10.2006 року, а належна відповідачу квартира продана 23.03.2007 року.

Також слід зауважити, що пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 колегія суддів не може прийняти до уваги як належний доказ того, щоспірний будинок було придбано відповідачем за особисті кошти, які він отримав від продажу квартири, що належала йому на праві особистої приватної власності, оскільки спірний будинок був придбаний відповідачем до продажу належної йому квартири, а вказані свідки є близькими родичами відповідача, тому до їх пояснень колегія суддів відноситься критично.

При цьому слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів придбання спірного житлового будинку у особисту власність відповідача, в той час як спірний будинок був придбаний в інтересах подружжя.

Отже, оскільки спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 був придбаний 13.10.2006 року у період шлюбу сторін по справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказаний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу враховуючи презумпцію рівності часток, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача заслуговують на увагу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину приватизованої земельної ділянки, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на земельну ділянку площею 0,0761 кв.м., з кадастровим № -03-026-0012, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , не є власністю відповідача по справі, оскільки право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 , який не залучений відповідачем до участі у справі (а.с.13).

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що для здійснення переходу права власності на земельну ділянку необхідно щоб земельна ділянка мала кадастровий номер та щоб була проведена державна реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідної земельної ділянки та об`єкта нерухомості що знаходиться на цій земельній ділянці.

Згідно зі ст.125 та ст.126 Земельного кодексу право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з частиною першою ст. 791 Земельного кодексу України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (з присвоєнням кадастрового номеру та внесення на відомостей про неї на публічну кадастрову карту). Формування земельної ділянки супроводжується розробкою відповідної документації із землеустрою.

Згідно ч. 2 ст. 377 Цивільного кодексу та ч.6 ст. 120 Земельного кодексу встановлено вимоги щодо обов`язковості зазначення в договорі, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, кадастрового номера земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно з переходом частки у будинку у праві спільної власності набувач набуває і частку власності земельної діляники (зміни відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості" 2 лютого 2021 року № 1174-IX).

Документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме визнням за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за кожним, права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 54,4, житловою площею 39,9 кв.м. з господарчими спорудами - сарай «Б», підвал Бпд, вбиральню Д та спорудження № 1-6,І та, як наслідок, припиненням права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 768 грн. (а.с.1), що становить один відсоток від заявлених позовних вимог та 1 152,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, що становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (а.с.171,183).

Керуючись ст.ст. 374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення по справі.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 54,4, житловою площею 39,9 кв.м.з господарчими спорудами - сарай «Б», підвал Бпд, вбиральню Д та сспорудження № 1-6,І.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 54,4, житловою площею 39,9 кв.м. з господарчими спорудами - сарай «Б», підвал Бпд, вбиральню Д та сспорудження № 1-6,І.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позову в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: