РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/13611/20

Провадження № 22-ц/4815/258/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Дупак В.Г. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2021 року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., повний текст якого складено 01 жовтня 2021 року у справі № 569/13611/20,

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., про визнання договору дарування № 2896 від 09.11.2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 фіктивним та недійсним.

Позов мотивовано тим, що 31 жовтня 2017 року Господарським судом Рівненської області прийнято рішення по справі № 918/651/17 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором. Зазначеним рішенням стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 252356, 13 грн. основного боргу, 20611, 02 грн - пені, 3126, 95 грн - 3% річних, 10638, 37 - інфляційних втрат та 4300, 39 грн. судового збору. 09 листопада 2017 року ОСОБА_4 уклав договір дарування з ОСОБА_3 , за яким він як дарувальник, передав безоплатно у власність обдарованій 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно ОСОБА_3 був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь ОСОБА_1 , а отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, позивач з посиланням на вимоги ст. ст. 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, просила визнати договір дарування № 2896 від 09.11.2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 фіктивним та недійсним.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольга Валеріївна про визнання фіктивним та недісним договору дарування задоволено. Визнано фіктивним та недійсним договір дарування № 2896 від 09 листопада 2017 року 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало Ольгою Валеріївною.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять його скасувати та ухвалити нове рішення яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Зазначають, що рішення суду ґрунтується лише на одному факті - даті укладення договору. Більше жодного факту або доказу, який би міг свідчити про фіктивність договору не наведено.

Покликаються на те, що договір дарування є правомірним, а дії відповідачів добросовісними.

У відзиві на апеляційного суду позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 31 жовтня 2017 року Господарським судом Рівненської області прийнято рішення по справі № 918/651/17 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором. Зазначеним рішенням стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 252356, 13 грн. основного боргу, 20611, 02 грн - пені, 3126, 95 грн - 3% річних, 10638, 37 - інфляційних втрат та 4300,39 грн. судового збору.

09 листопада 2017 ОСОБА_5 як дарувальник, з однієї сторони, і ОСОБА_3 , з другої сторони, уклали договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов п. 1. якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла у дар належну дарувальнику на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, виходив з того, що оспорений позивачем договір є недійсними, оскільки спрямований на фіктивний перехід ОСОБА_2 своїй дружині ОСОБА_3 , права власності на нерухоме майно, яке є предметом цього договору, з метою приховати це майно від виконання за його рахунок рішення суду.

Встановивши, що ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 своїй дружині, ОСОБА_3 було достеменно відомо про рішенням Господарського суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року, яким з нього стягнуто заборгованість, а отже, й обов`язок сплатити суму боргу, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що відповідачі у цій справі (які є подружжям) вчинили оспорюваний правочин з метою виведення з власності боржника майна, за рахунок якого можливо було б звернути стягнення під час виконання у майбутньому судового рішення про стягнення заборгованості.

За встановлених у цій справі обставин інший висновок не відповідав би засадам справедливості, добросовісності і розумності, оскільки укладення особою, яка є боржником, договору дарування майна зі своєю дружиною з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу свідчить, що їхня правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

Доводи апеляційної скарги з приводу неправильності застосування місцевим судом норм матеріального права, правомірності спірного договору, недоведеності позову та добросовісності відповідачів, не знайшли своє підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Разом з тим, абзац 2 резолютивної частини рішення містить слово «фіктивним», яке необхідно виключити, як зайве.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвоката Дупак В.Г. залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2021 року змінити.

Виключити з абзацу 2 резолютивної частини рішення слово "фіктивним" як зайве.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 березня 2022 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.