РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі судді Левчука О. В.,

зу часті секретаря судового засідання Янок М. В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя

учасники справи у судове засідання не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просить суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 25 серпня 1989 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який був зареєстрований у Рівненському відділі держаної реєстрації актів цивільного стану у Рівненській області, про що зроблено актовий запис №1453. 06 серпня 2003 року перебуваючи в шлюбі на праві спільної сумісної власності подружжя сторони придбали згідно з договором купівлі-продажу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м. та яка складається з п`яти кімнат. Це підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Право власності на придбане житло було оформлено на ОСОБА_2 . Дана квартира відповідно до ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. 06.07.2021 шлюб між сторонами було розірвано за заявою до відділу РАЦС, про що зроблено актовий запис №116. Придбану квартиру добровільно сторони розділити не можуть.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі №569/21107/21 та призначено підготовче судове засідання на 10 січня 2022 року.

10 січня 2022 року та 08 лютого 2022 року розгляд справи було відкладено на 08 лютого 2022 року та 17 березня 2022 року відповідно.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, натомість від останньої надійшла заява щодо визнання позову та розгляд справи без її участі. Крім того відповідачка заперечує щодо стягнення з неї витрат по сплаті судового збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

За приписами ч. 4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з копією свідоцтва про шлюб, повторно виданого Рівненським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), 25 серпня 1989 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 1453.

За час сумісного проживання у шлюбі сторони придбали згідно з договором купівлі-продажу від 06.08.2003 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м. та яка складається з п`яти кімнат. Це підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. зазначенемайно було зареєстроване на ім`я відповідачки. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

06 липня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано за заявою до відділу РАЦС, про що зроблено актовий запис №116.

Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4ст.65 СК України).

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи визнання відповідачкою позову та з огляду на надані позивачем докази судом встановлено, що спірна квартира була набута за час перебування сторін у шлюбі, а відтак, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя слід задовольнити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно фіскального чека ПРРО від 18.10.2021 позивачем було сплачено судовий збір в сумі 5 400, 00 грн

З врахуванням вказаних вимог процесуального кодексу 2 700, 00 грн підлягають поверненню позивачу з державного бюджету у зв`язку із визнанням відповідачкою позову, а решта витрат в розмірі 2 700, 00 грн покладається на відповідачку, у зв`язку із задоволенням позову.

Керуючись ст.7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 104,1 кв. м., житловою площею 64,3 кв.м.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України судовий збір, сплачений згідно фіскального чека ПРРО від 18.10.2021 у розмірі 2 700, 00 грн.

Оригінал фіскального чека залишити в матеріалах справи №569/21107/21.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 700, 00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення такого рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідачка: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складене та підписане 17 березня 2022 року.

Суддя Левчук О. В.