ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2077/22 Справа № 185/7088/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, мотивуючи його тим, що вона є власником 39/75 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , а власником 36/75 цього житлового будинку є ОСОБА_5 .

Вказувала, що житловий будинок складається з квартири №1 загальною площею 76,9 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м, квартири №2 загальною площею 84,8 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, господарських будівель та споруд, які розташовані на земельній ділянці площею 670 кв.м.

Зазначала, що житловий будинок є спільною частковою власністю та ОСОБА_5 перешкоджає їй у повній мірі здійснювати своє право власності, між ними часто виникають сварки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2018 року поновлено провадження.

З врахуванням того, що правонаступником померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 07 грудня 2018 року уточнила позовну заяву та зазначила відповідачем ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що добровільно вирішити спір можливостей немає, а вона має право на виділ в натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, та з врахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи, просила суд ухвалити рішення, яким виділити їй в користування житловий будинок у розмірі 39/75 частки, земельну ділянку площею 351,50 кв.м під житловим будинком літ.«А1-1Ж» з прибудовами 96.50 кв.м, під будівлями та спорудами: 39/75 частки сараю, літ "Б", розміром 3,25х2,94 м, сарай літ.З, вбиральня літ.Ж, л.душ, літ.В, тр. колодязь, літ.№1 -29,00 кв.м, під ділянкою вільною від забудови біля будинку - 226,00 кв.м.; виділити в користування відповідачу відповідно до її частки у праві власності на житловий будинок у розмірі 12/25 частки, земельну ділянку площею 324.50 кв.м., під житловим будинком літ.«А-1Ж» з прибудовами 104,4 кв.м, під будівлями та спорудами: 12/25 частки сараю, літ."Б" (розміром 3,25х2,72 м), гараж, літ.«Г», вбиральня літ.«Е» 42,60 кв.м, під ділянкою вільною від забудови біля будинку - 177,50 кв.м. Стягнути судові витрати у розмірі 3 955,20 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року позов задоволено.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2020 року усунуто описку у рішенні.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що після того як вона була залучена до участі у справі як належний відповідач після померлого батька, у судове засідання її жодного разу не викликали, про розгляд справи не повідомляли, чим позбавили її права на захист своїх прав та надання відповідних пояснень по суті спору.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач по справі ОСОБА_2 померла.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року зупинено провадження по справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 червня 2021 року поновлено провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2022 року до участі у справі в якості правонаступників позивача ОСОБА_2 залучено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на час звернення з позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були співвласниками житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 належало 39/75 частин вказаного будинку (т.1 а.с.8,9,10), 12/25 частин вказаного будинку належало ОСОБА_5 (т.1 а.с.30).

Сторони користувались земельною ділянкою домоволодіння за порядком, який склався до придбання ОСОБА_2 частини дома у 2002 році.

Розмір частки земельних ділянок, які знаходяться у користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , не відповідали часткам права власності на домоволодіння, оскільки позивач, яка володіла 39/75 часток домоволодіння, фактично користувалась 254,00 кв.м земельної ділянки.

ОСОБА_5 , якій володів 12/25 (36/75) часток домоволодіння, користувався 422,00 кв.м земельної ділянки.

Вказані факти підтверджені дослідженнями, які були проведені в ході призначеної судом судово-технічної експертизи (т.1 а.с.75).

Між сторонами не було досягнуто домовленості про розподіл земельної ділянки у відповідності до розміру права власності на домоволодіння.

Володіння ОСОБА_5 більшою часткою земельної ділянки порушувало права ОСОБА_2 .

Проведеною по справі експертизою встановлені варіанти розподілу земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_2 наполягала на варіанті, за яким в її користування виділяється земельна ділянка площею 351,50 кв.м під житловим будинком літ.«А1-1Ж» з прибудовами 96.50 кв.м, під будівлями та спорудами: сарай літ.З, вбиральня літ.Ж, л.душ, літ.В, тр. колодязь, літ.№1, 39/75 частки сараю, літ.«Б» розміром 3.25 х 2,94 м - 29,00 кв.м, під ділянкою вільною від забудови біля будинку - 226,00 кв.м. В користування відповідачу виділяється земельна ділянка площею 324.50 кв.м під житловим будинком літ.«А-1Ж» з прибудовами 104,4 кв.м, під будівлями та спорудами: гараж, літ.«Г», вбиральня літ.«Е», 12/25 частки сараю, літ.«Б» (розміром 3,25 х 2,72 м)- 42,60 кв.м, під ділянкою вільною від забудови біля будинку - 177,50 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на користування земельною ділянкою, а відповідач чинить їй перешкоди у здійснені її права, чим порушує права позивача. Відповідачем не запропоновано іншого варіанту порядку користування земельною ділянкою, визначений позивачем порядок користування не порушує прав інших осіб.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні її належним чином про розгляд даної справи та що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_1 судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову у зв`язку з наступним.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Системний аналіз положень статей 183,358,364,379,380, 382 ЦК України дає підстави зробити висновок про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом(квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №205/9065/15-ц, від 27 травня 2020 року у справі №173/1607/15-ц, від 12 березня 2020 року у справі №127/5835/16-ц.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 88 ЗК України встановлено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Учасник спільної часткової власності відповідно до розміру своєї частки має право на доходи від використання спільної земельної ділянки, відповідає перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільною земельною ділянкою, і повинен брати участь у сплаті податків, зборів і платежів, а також у витратах на утримання і зберігання спільної земельної ділянки.

Відповідно до ч.8 ст.120 ЗК України істотною умовою договору, на підставі якого набувається право власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права власності (крім державної, комунальної власності) на земельну ділянку або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію земельних ділянок усіх форм власності, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на такий об`єкт.

Укладення договору, що передбачає набуття права власності (частки у праві спільної власності) на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, пов`язаного з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення такої частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй кадастрового номера.

Громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення (частина 1 статті 118 ЗК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази стосовно статусу земельної ділянки, відсутня будь-яка документація з землеустрою та реєстрації земельної ділянки.

Також з висновку судової будівельно-технічної експертизи №12 від 30 червня 2016 року, яка проведена судовим експертом Копиловою В.М., вбачається, що дана експертиза проведена за фактичними межами земельної ділянки.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в зв`язку із скасування рішення суду першої інстанції в частині, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1)на професійну правничу допомогу; 2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати у розмірі 1.153 грн. 50 коп., що складається з судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , правонаступниками якої є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, про виділення в натурі частини житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1.153 грн.50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.