ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2022 року м. Чернівці

справа № 713/1971/20

провадження №22-ц/822/145/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк Оксани Михайлівни про відкриття виконавчого провадження, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2021 року, постановлену під головуванням судді Осокіна А.Л.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст скарги

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. про відкриття виконавчого провадження.

Посилався на те, що постанова державного виконавця є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки оскаржувана постанова винесена без оплати авансового внеску, після спливу передбаченого строку. Посилався також на безпідставне стягнення з нього виконавчого збору, так як жодних витрат ще ніхто не поніс.

Просив суд скасувати постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. про відкриття виконавчого провадження та закрити виконавче провадження.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено за безпідставністю.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 06 жовтня 2020 року винесена державним виконавцем у строк передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Суд також зазначив, що позиція ОСОБА_1 про несплату стягувачем авансового внеску є помилковою, оскільки Рішенням Конституційного Суду №2-р(ІІ)/2019 від 15 травня 2019 року визнано неконституційним положення Закону України «Про виконавче провадження» в частині необхідності сплати авансового внеску для здійснення виконавчого провадження.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

На дану ухвалу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі не наведено мотивованого обґрунтування прийнятого рішення, натомість судом зроблено посилання на наявність копії журналу про реєстрацію вхідної кореспонденції, представлену суду відповідачем.

Також вказує на те, що законодавство категорично забороняє судді приймати участь у справі повторно, якщо його ухвала була скасована судом вищої інстанції, однак суддя протиправно не заявив самовідвід.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Обставини справи

Судом встановлено, що 15 червня 2020 року Вижницький районний суд Чернівецької області видав виконавчий лист №713/446/17, яким зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні Ѕ ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , належній на праві власності. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 320 грн.

05 жовтня 2020 року вказаний виконавчий лист пред`явлено до виконання.

06 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк О.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 320 грн. Стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 32 грн та витрати виконавчих дій в сумі 210,50 грн (а.с.115).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам частково не відповідає.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (частина перша статті26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавчий документ повинен відповідати вимогам, визначеним у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2020 року на виконання до Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) разом з виконавчим документом надійшла заява стягувача від 02 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження (а.с.130).

Вказані обставини підтверджено також копією журналу реєстрації вхідної кореспонденції, яка надходить до Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с.129).

06 жовтня 2020 року, на наступний день з дня надходження виконавчого документа, державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Отже, посилання ОСОБА_1 на те, що заява стягувачем подана 02 жовтня 2020 року, спростовуються копією цієї заяви та копією журналу реєстрації вхідної кореспонденції, які міститься в матеріалах даної справи (а.с.10).

Також є безпідставними доводи ОСОБА_1 про відкриття виконавчого провадження без сплати стягувачем авансового внеску.

У частині другій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження) зазначено, що положення частини другої статті 26 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 2-р(II)/2019 від 15.05.2019. До заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Як вбачається з Рішення Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами.

Положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України.

Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості. Конституційний Суд України зазначив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки Рішенням Конституційного Суду №2-р(ІІ)/2019 від 15 травня 2019 року визнано неконституційним положення Закону України «Про виконавче провадження» в частині необхідності сплати авансового внеску для здійснення виконавчого провадження, дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження без сплати стягувачем авансового внеску, вважаються правомірними.

Отже встановивши, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття провадження з підстав відкриття виконавчого провадження без оплати авансового внеску та після спливу передбаченого строку.

Разом з цим, вимога скаржника про закриття виконавчого провадження не відноситься до компетенції суду, а входить до виключних повноважень державного виконавця.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що справу розглянуто неповноважним складом суду.

Відповідно до ч.1 статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.

Тлумачення частини третьої статті 37 ЦПК України свідчить про те, що у ній закріплена заборона участі судді у новому розгляді тільки після скасування попереднього судового рішення (ухвали чи рішення), прийнятого ним же по суті спору. Не виключена можливість повторної участі судді у розгляді справи у разі скасування прийнятої з його участю ухвали, якою не закінчено провадження у справі.

Таким чином, визначальним юридичним фактом, що унеможливлює повторну участь судді у новому розгляді справи, є скасування попереднього рішення, прийнятого ним же по суті спору, або ухвали про закриття провадження у справі.

Аналогічні висновки містяться у пункті 19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18).

Скарга ОСОБА_1 по суті суддею Осокіним А.Л. не розглядалася, ухвала про закриття провадження у справі цим суддею не приймалась, тому вимоги частини першої статті 37 ЦПК України щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді справи у цьому випадку не підлягають застосуванню.

Щодо вирішення вимог скарги про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з підстав стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закон України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно з частиною другою статті 74 Закон України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Відтак, спори щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій належать до юрисдикції адміністративних судів і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Таким чином, скарга ОСОБА_1 в частині оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження з підстав стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому постановлена ухвала в цій частині підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

В решті ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2021 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2021 року в частині вирішення вимоги скарги про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Вижницького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Нистерюк Оксани Михайлівни про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його скаргою в частині скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчих дій віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В решті ухвалу Вижницького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 березня 2022 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк