Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1743/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський А.М.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №276/1743/21 за позовом акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М. в смт. Хорошів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначало, що 12 червня 2018 року між Банком та ОСОБА_1 укладено угоду про надання особистого кредиту №501034528. Вказує, що відповідно до умов вищевказаного Договору, позивач зобов`язується надати відповідачеві кредит у сумі 199 120,00 грн. Стверджує, що згідно умов Договору, відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Зазначає, що Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором. Вказує, що у порушення умов Договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 23 липня 2021 року має прострочену заборгованість у розмірі 153 587,62 грн., а саме: за кредитом 100 303,64 грн., за відсотками - 11 468,78 грн., комісія - 41 815,20 грн., яку просить стягнути з відповідача та судові витрати.

Рішенням Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2022 року позов АТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 153 587,62 грн., а саме: 100 303,64 грн - за кредитом, 11 468,78 грн - за відсотками, 41 815,20 грн - комісії. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк».

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції зробив невірний висновок щодо визначення природи правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки відповідачем угода про надання кредиту №501034528 не укладалася. Стверджує, що позивачем не надано копії угоди про надання кредиту та не підтверджено факт її укладання. Крім того вказує, що позивачем не надано договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», на який від посилається як на укладений між банком та відповідачем. Стверджує, що позичальник перед отриманням кредиту не був ознайомлений з умовами та правилами банківських послуг. Вважає, що у зв`язку із відсутністю письмового кредитного договору між сторонами позивач необґрунтовано пред`явив позов до ОСОБА_1 про сплату заборгованості. Крім того, вказує, що позивачем оферта не підписана, відсутні дані про її прийняття, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Зазначає, що позивачем необґрунтовано походження заборгованості, дату її виникнення, відсутні підтверджуючі документи про ознайомлення відповідача із умовами повернення кредиту. Враховуючи викладене, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Альфа -Банк».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 12 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» із офертою на укладення угоди про надання кредиту №501034528.

У вказаній оферті містяться особисті анкетні дані відповідача та прохання надати кредит для власних потреб у розмірі 17 862,01 грн., для повернення заборгованості у розмірі 77 097,72 грн за кредитним договором №500607997 від 31.07.2017 та для повернення заборгованості у сумі 95 040,27 грн за кредитним договором №500639429 від 27.12.2017.

12 червня 2018 року відповідачем було підписано оферту на укладання угоди про надання кредиту №501034528, згідно якої позичальник запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання кредиту на наступних умовах: тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 199 120,00 грн, процентна ставка фіксована - 13,99 % річних; строк кредиту - 48 місяців до 12.06.2022.

Також встановлено, що сторонами підписано додаток №1 до угоди про надання кредиту №501034528 від 12.06.2018, що містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. В цьому додатку зазначено, що підпис позичальника свідчить про отримання ним всієї інформації про умови кредитування. Зазначеним графіком встановлено суму щомісячного платежу за кредитом, що включає в себе суму платежу на погашення суми кредиту, процентів за користування ним та комісію за розрахунково-касове обслуговування щомісячно.

Суд установив, що публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб, розміщена на офіційному сайті АТ «Альфа-Банк» - https://alfabank.ua/ (далі - публічна пропозиція).

Відповідно до пункту 2.3. публічної пропозиції договір вважається укладеним після отримання банком від клієнта письмової анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції банку.

Згідно з пунктом 4.2.7. розділу 4 публічної пропозиції клієнт зобов`язався вчасно розміщувати на поточному рахунку/рахунку ЕПЗ кошти, достатні для здійснення всіх необхідних платежів по поточному рахунку/рахунку ЕПЗ, в тому числі і пов`язаних з виконанням умов даного договору.

Відповідно до пунктів 4.2.9.1. - 4.2.9.3 розділу 4 клієнт зобов`язується сплачувати нараховані проценти за несанкціонованою кредитною заборгованістю, що виникла в поточному календарному місяці в останній робочий день поточного календарного місяця. Підписанням цього договору, держатель доручає банку здійснювати договірне списання суми нарахованих процентів за несанкціонованою кредитною заборгованістю з рахунку в будь-який робочий день банку, що слідує за днем призначеним для сплати процентів за несанкціонованою кредитною заборгованістю визначеним цим пунктом. Банк є отримувачем коштів по вказаному договірному списанню. Сплачувати заборгованість за сумою основного боргу несанкціонованої кредитної заборгованості, що обліковується банком на останній робочий день поточного календарного місяця, не пізніше строку, зазначеного у відповідному додатку до цього договору, що визначає умови користування продуктами банку. Сума заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю, що не повернена у зазначений строк, вважається банком простроченою заборгованістю. У разі прострочення строку погашення заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю, зазначеним в пункті 4.2.9.2. договору, банк зупиняє нарахування відсотків за несанкціонованою кредитною заборгованістю на таку прострочену суму та починає нараховувати пеню на суму простроченої несанкціонованої кредитної заборгованості у розмірі, що зазначений в Тарифах до договору, яку держатель зобов`язаний сплатити банку. В день сплати держателем простроченої заборгованості за несанкціонованою кредитною заборгованістю в повному обсязі, банк припиняє нарахування пені.

Як свідчать матеріали справи, позивач умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надававши позичальнику обумовлену суму кредиту на погоджені з ним цілі, проте відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, обов`язкові платежі в рахунок погашення кредиту, процентів і комісії згідно погодженого (підписаного) сторонами Графіку платежів, який є додатком №1 до угоди про надання кредиту №501034528 від 12 червня 2018 року своєчасно не вносив, останній платіж за кредитом не повністю внесено відповідачем 12.12.2020, внаслідок чого станом на 23 липня 2021 року утворилась прострочена заборгованість на загальну суму 153 587,62 грн., з яких: 100 303,64 грн - борг за кредитом, 11 468,78 грн - борг по відсотках, 41 815,20 грн - комісія, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Колегія суддів виходить з презумпції правомірності та чинності правочину у формі оферти на укладення угоди про надання кредиту №501034528 від 12 червня 2018 року, підписаної ОСОБА_1 , яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб.

Умовами для укладання такої угоди визначено тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 199 120,00 грн., процентна ставка - 13,99 % річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 48 місяців, тобто до 12.06.2022.

Відповідно до умов оферти (акцепту), кредит надається позичальнику: для власних потреб, розмір - 17 862,01 грн., спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк»; для повернення заборгованості у розмірі 77 097,72 грн за кредитним договором №500607997 від 31.07.2017 шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк»; для повернення заборгованості у розмірі 95 040,27 грн за кредитним договором №500639429 від 27.12.2017 шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк»; для оплати страхового платежу згідно з умовами; для комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006.501034528.111 від 12.06.2018 - шляхом безготівкового перерахування на рахунок ПрАТ «Альфа Страхування» НОМЕР_5, що відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» суми грошових коштів в розмірі 9 120,00 грн.

Передбачено, що угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту та надання кредиту відповідно до умов угоди та договору.

Своїм підписом в оферті ОСОБА_1 підтвердив, що надав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №501034528 від 12 червня 2018 року.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать, що з моменту надання кредиту банком відповідно до умов угоди та договору, угода про надання кредиту №501034528 від 12 червня 2018 року набула чинності, ОСОБА_1 погодився з визначеними у оферті умовами кредитування, чим спростовуються посилання апеляційної скарги на відсутність між сторонами договірних правовідносин.

Вимога про визнання такого правочину недійсним стороною не пред`являлася, суд такі вимоги не вирішував, ОСОБА_1 не посилався в апеляційній скарзі на обставини нікчемності договору й суд першої інстанції їх не встановлював, а отже, умови кредитного договору підлягають застосуванню під час вирішення цієї справи і право вимоги банку до позичальника за кредитним договором про повернення сум боргу, яке виникло у нього на підставі чинного правочину, презюмується.

За наведених обставин, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та акцептованого правочину, укладеного між сторонами, дійшов правильного висновку про те, що оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право достроково вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії в судовому порядку.

Доводи представника відповідача про недоведеність факту отримання останнім кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не можуть вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2018 року відповідач за власної ініціативи звернувся до банку із офертою на укладення угоди про надання кредиту №501034528, в цей же день відповідач отримав на її підставі в кредит грошові кошти, зокрема у розмірі 199 120 грн шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника № НОМЕР_4 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк», а у подальшому відповідач частково погашав заборгованість до 12 грудня 2020 року включно, сплачуючи кошти на рахунок кредитора.

Матеріалами справи не спростовують факт отримання ОСОБА_1 кредиту за наведеним вище договором.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, провадження №61-2417сво19).

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Колегія суддів вважає, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, зокрема: заявою про акцепт публічної пропозиції на укладання кредитного договору, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості, діями самого позичальника по внесенні коштів на визначений рахунок тощо.

При цьому у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості в розумінні положень статті 77 ЦПК України.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору. При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №204/2217/16-ц (провадження №61-47244св18).

Колегія суддів вказує, що обставини наявності між сторонами правовідносин із кредитування і заборгованості відповідача доведено сукупністю документів, які наявні в матеріалах справи та яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку у взаємозв`язку, в результаті чого правильно виходив із того, що позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору.

Виходячи з наведеного, аргументи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо неотримання кредиту є безпідставними та спростовуються попередніми діями ОСОБА_1 щодо частково виконання зобов`язань за кредитним договором, а тому не можуть бути належними і достатніми підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав доведеним факт отримання відповідачем усієї суми кредиту у розмірі 199 120,00 грн та визнання ним кредитних зобов`язань з огляду на часткову сплату кредиту. Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що банк на виконання умов вказаного кредитного договору надав ОСОБА_1 грошові кошти в обумовленому розмірі, позивач довів належними та достовірними доказами обставини щодо укладення між сторонами кредитного договору, проте відповідач зобов`язання, передбачені вказаним договором, у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк».

Аналізуючи питання обсягу дослідження інших доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків місцевого суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді