Провадження № 22-ц/801/410/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 рокуСправа № 127/10562/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т.Б., Якименко М. М.,

за участю секретаря Білошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на будівництво,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року, ухвалене у цій справі в м. Вінниця суддею цього суду Воробйовим В.В.,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на будівництво, мотивуючи його тим, що ОСОБА_2 є матір`ю позивача та власником будинку по АДРЕСА_1 , який розділений на дві частини з двома виходами. Позивач проживає у цьому будинку з народження.

У 1993 році сім`я отримала трикімнатну квартиру та переїхала, а він залишився проживати в меншій частині будинку, куди привів свою дружину, згодом в них народилося двоє дітей. Також він доглядав бабу та діда (батьків матері) до їх смерті.

Оскільки будинок потребував ремонту, з дозволу матері, в період з 2004 року до 2008 рік ОСОБА_1 за свої кошти та за особистої участі повністю реконструював частину будинку та провів ремонт іншої частини будинку.

Мати мала переоформити на нього частину будинку, в якій він проживав, проте стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився, а з вітчимом виникли сварки. На думку ОСОБА_1 , останній відрізав від частини будинку електро-, газо- постачання та створив інші нестерпні умови, в зв`язку з чим позивач вимушений був тимчасово проживати в орендованій квартирі.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, визнано за ним право власності на частину будинку (прибудови). Однак, оскільки прибудова була не узаконена, позовна вимога стосувалася умов суперфіцію, рішенням ВССУ від 30 січня 2013 року рішення судів першої та апеляційної інстанції було скасовано.

В 2015 році ОСОБА_2 належно оформила прибудову, яка становила 17/25 частки, а іншу частину будинку - 8/25 частки подарувала брату позивача ОСОБА_3 . У зв`язку із цим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2020 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами. При цьому у рішенні суду зазначено про право на відшкодування затрат на будівництво.

Пославшись на викладене, позивач просив стягнути на його користь 406 978,80 грн. на відшкодування затрат на будівництво прибудови А2 в будинку АДРЕСА_1 та понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням ОСОБА_1 , посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін як законне та обґрунтоване.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 1,4 ст. 82 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 (вказане не заперечується сторонами).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК від 21 вересня 2006 року відповідач ОСОБА_2 є інвалідом другої групи загального захворювання (т.1 а.с.198).

З 01 липня 2003 року по 31 серпня 2009 рік ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні праці і соціального захисту населення Староміського району м. Вінниці та отримував допомогу по догляду за інвалідом І групи. Також згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків у ОСОБА_1 була відсутня інформація про доходи за період з третього кварталу 2004 року по 4 квартал 2008 року, а за 1 та 2 квартали 2004 року виплачено незначний розмір доходів.

Заочним рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 02 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 жовтня 2012 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцій), належній на праві власності ОСОБА_2 , на якій зведено прибудову А-2 до будинку АДРЕСА_1 . Також визнано за ним право власності на 67/100 частки будинку АДРЕСА_1 , а саме: квартиру №2 , що складається з приміщень кімнати 2-5, площею 15,0 кв.м. та прибудови А-2, площею 46,0 кв.м., до складу якої входить: кімната 2-4, площею 18,9 кв.м., кухня 2-3, площею 15,9 кв.м., коридор 2-1, площею 5,4 кв.м., санвузол 2-2, площею 5-8 кв.м., ганок. Однак, рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2013 року вказані рішення судів скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та визнання права на забудову чужої земельної ділянки (суперфіцію).

Рішенням касаційної інстанції визначено, що на початку 2000-х років будинок став потребувати ремонту, тому у період з 2004 по 2007 роки відбулося вказане будівництво: відремонтовано стару будівлю, знесено прибудову А-1, на її місці збудовано прибудову А-2, яка складається з двох кімнат (2-4, 2-5), кухні 2-3, ванни 1-2, коридора та ганку і вигрібної ями. До цих новобудов підключені електропостачання, газ, вода і там проживає сім`я позивача, проте ОСОБА_2 не визнає права ОСОБА_1 на вказане житло. Не визнаючи права власності позивача на будь-яку частину у майні, придбаному за рахунок спільної праці, відповідачка визнала ті обставини, що будівництво здійснювалося родиною, до якої відносився і позивач. Письмову згоду на проведення переобладнання та добудову житлового будинку ОСОБА_2 позивачеві не надавала. За таких обставин у ОСОБА_1 не виникло у встановленому законом порядку право на забудову чужої земельної ділянки, оскільки власник земельної ділянки не надав письмової згоди на таку забудову (т.1 а.с.11-13).

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01 квітня 2015 року підтверджується, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т.1 а.с.44).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 30 жовтня 2015 року подарувала ОСОБА_3 8/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 (т.1 а.с.45-46).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 січня 2020 року у справі №127/6408/17 задоволено частково позов ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку будинку з господарськими будівлями та спорудами та стягнення понесених витрат на будівельно-ремонтні роботи. Визнано недійсним договір дарування від 30 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Поповою І.А., зареєстрований в реєстрі №669, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 8/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що складається із прибудови літ. «А2» (приміщення № 2-1; №2-2; №2-3; №2-4). В задоволенні решти позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 16 березня 2021 року, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на частку будинку з господарськими будівлями та спорудами скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову в цій частині вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (т. 1 а.с.14-19, 20-26).

Постановою суду апеляційної інстанції було встановлено той факт, що ОСОБА_1 , який не був членом сім`ї відповідача на момент розбудови будинку, що належить відповідачу і який розташований на її земельній ділянці, не має правових підстав бути співвласником будинку, а лише має право вимагати у власника відшкодування своїх затрат на будівництво.

Згідно висновку експерта №429 за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи «Подільський центр судових експертиз» від 07 грудня 2018 року вартість робіт, конструктивних елементів, будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна, яке було використано в процесі будівництва прибудови літ. «А2» до житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається із приміщень № 2-1, №2-2, №2-3, №2-4 в цінах станом на час проведення дослідження становить 406 978,80 грн. (а.с. 77-165).

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено здійснення саме ним витрат на будівництво спірного будинку, а з наданих розрахунків вартості будівельних матеріалів неможливо встановити для чого були куплені ці матеріали, відтак не доведеним є право вимоги цих коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги родинні стосунки сторін у справі не відповідають дійсності, оскільки з оскаржуваного рішення видно, що суд посилається на те, шо позивач є сином відповідача, однак рішеннями судів у справах за позовами ОСОБА_1 , встановлено, що на час розбудови будинку, який належить відповідачці і розташований на її земельній ділянці, він не був членом сім`ї ОСОБА_2 .

Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач не надала доказів її участі в здійсненні ремонту, оскільки в справі, яка розглядається зараз, саме на позивача лягає обов`язок довести понесення витрат на будівництво.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко