Справа № 438/1372/21 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/3502/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:30
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Симця В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів приватні нотаріуси Львівського міського нотаріального округу Майхер Олена Любомирівна та ОСОБА_6 , про визнання недійсними договору купівлі продажу частини земельної ділянки і договору дарування частки комплексу нежитлових будівель та застосування реституції накладено арешт на нерухоме майно: 1) комплекс нежитлових будівель (цілісний майновий комплекс), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №03); 2) земельну ділянку кадастровий номер :01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №103).

Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії, у тому числі реєстраційні дії, а також дії, спрямовані на зміну власника, або дії, що можуть призвести до поділу, виділу часток, зміни опису, технічних характеристик, в тому числі - площі, щодо вищезгаданих об`єктів нерухомого майна (а.с. 43-49).

Згадану ухвалу оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати, покликаючись на її незаконність та порушення норм процесуального права.

Вважає що, як позивачем, так і судом в оскаржуваній ухвалі, не наведено, які саме права позивача порушуються, «оскільки він не є стороною оспорюваних договорів, на час укладення спірних договорів права та інтереси Позивача не порушувалися».

Аргументом апеляційної скарги також указаного те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим та утруднить виконання рішення(а.с. 50-52).

Судова повістка надіслана на адресу апелянта, зазначену останнім у поданій ним апеляційній скарзі, повторно повернулася без вручення її адресату: з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 126-129).

Інших своїх номерів засобів зв`язку апелянтом у поданій апеляційній скарзі не зазначено, натомість зазначено, що «засоби зв`язку невідомі» (?) (а.с. 50).

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта - на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Предметом позовних вимог є визнання недійсними договорів, якими було відчужено нерухоме майно, яке є предметом спору.

Суд першої інстанції, погодившись з доводами позивача, якими обгрунтовано заяву про забезпечення позову, дійшов висновку, що у разі невжиття таких заходів забезпечення позову існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Апелянтом вище наведених обставин та доказів не спростовано.

Враховуючи предмет спору, очевидним є те, що існує можливість подальшого відчуження нерухомого майна, яке є предметом спору, що безспірно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим та утруднить виконання рішення, до уваги прийматися не можуть.

В той же час, заходи забезпечення позову, застосовані судом, не перешкоджають господарській діяльності відповідачів (за наявності такої діяльності чи бажання таку діяльність здійснювати): доводів про такі перешкоди апеляційна скарга не містить.

За вищенаведених обставин колегія суддів доводи позивача щодо необхідності вжиття по справі відповідних заходів забезпечення позову визнає обгрунтованими, а заходи забезпечення позову, застосовані судом першої інстанції шляхом постановлення оскаржуваної ухвали, - співмірними позовним вимогам.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків оскаржуваної ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 14 березня 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.