Номер провадження: 22-ц/813/1088/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування збитків, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Мазун І.А. 14 травня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та відшкодування збитків (а.с. 1-2).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 04.10.2017 року на картковий рахунок, що належить ОСОБА_2 , який відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» за номером картки № НОМЕР_1 , з поточного рахунку, що належить позивачу, було помилково перераховано грошові кошти загальною сумою 27 810 грн. Оскільки відповідач на телефонні дзвінки не відповідав, ОСОБА_1 вимушений був 20.10.2017 року направити їй засобами поштового зв`язку письмову вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів, проте грошові кошти відповідач не повернула, у зв`язку із чим на дату подання позову сума заборгованості становила 28 397,37 грн., яка складається з: 27 810 грн. - розмір заборгованості, 148,57 грн. - 3% річних за користування коштами, 88,80 грн. - витрати на поштове відправлення вимог про повернення коштів, 350 грн. - вартість оформлення довіреності позивачем на представника в суді. Дані обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2018 року передано справу на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси (а.с. 14).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 106-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що причинами помилки позивача при перерахуванні грошових коштів стали однакові прізвища відповідача та особи, на користь якої позивач мав намір перерахувати грошову суму, а також отримання ОСОБА_1 від іншої особи (не сторони у справі) помилкової інформації з номером карткового рахунку (а.с 111-112).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 04 жовтня 2017 року позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти, а саме: в 16:07 год. було перераховано 810 грн., в 17:04 год. перераховано 10000 грн., в 17:25 год. перераховано 10000 грн. та в 17:27 год. було перераховано 7000 грн. (а.с. 4,5,6,7,47)

З метою повернення безпідставно перерахованих коштів грошових коштів, ОСОБА_1 20 жовтня 2017 року надіслав ОСОБА_2 на дві адреси відповідну вимогу про повернення грошових коштів (а.с. 2,3).

Згідно ст.ст.509,610 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.ч.1-3,6 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

За змістом ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 1 ст. 1213 ЦК України передбачений обов`язок набувача безпідставно набутого майна повернути таке майно потерпілому в натурі.

Згідно із п. 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до п. 1.23 цього Закону неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно із п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21.01.2004 року кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Як стверджував позивач, грошові кошти в загальному розмір 27810 грн. були направлені на рахунок відповідача помилково, однак на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій належних доказів. Також, як вірно зазначено судом, з листом-вимогою про те, що грошовий переказ був помилковим, позивач звернувся до відповідача лише після спливу майже 15 днів. На гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк», в якому знаходиться рахунок відповідача, з повідомленням про помилковість зарахування коштів, ОСОБА_1 також не звертався.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача не зміг пояснити, чому ОСОБА_1 перевів кошти відповідачу, при цьому зазначивши, що відповідача не знає, не може пояснити звідки позивачу відомі її телефонний номер, номер картки та адреси проживання, а також кому саме призначалися відповідні кошти.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що причинами помилки позивача при перерахуванні грошових коштів стали однакові прізвища відповідача та особи, на користь якої позивач мав намір перерахувати грошову суму, а також отримання апелянтом від іншої особи (не сторони у справі) помилкової інформації з номером карткового рахунку.

Однак, апелянтом не доведено існування іншої особи, якої він нібито мав намір перерахувати грошові кошти, зокрема, не зазначено її прізвище, та не подане до суду клопотання про допит вказаної особи у якості свідка.

Крім того, як зазначено у апеляційній скарзі самим ОСОБА_1 , останнім було направлено вимогу про повернення коштів на дві адреси місця проживання ОСОБА_2 , а також апелянт, за його твердженням, протягом 15 днів спілкувався із відповідачем за допомогою телефонного зв`язку, намагаючись вирішити питання у добровільному порядку.

При цьому, ОСОБА_1 не надано обґрунтованих пояснень, яким чином, у випадку відсутності жодних відносин між сторонами, апелянту стали відомі дві адреси місця проживання ОСОБА_2 , а також приватний номер телефону останньої.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_1 у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо відсутності існування між сторонами правовідносин, та помилкового перерахування грошових коштів відповідачу.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе