Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі секретаря судових засідань Івашко Я.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №308/18087/21 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби в м.Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України м.Київ про визнання неправомірною постанови про арешт коштів боржника та відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями виконавця,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби в м.Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, м.Київ в якому просить суд визнати неправомірною постанову виконавця про арешт коштів боржника від 27.09.2021 та відшкодування моральної шкоди, завданої його протиправними діями у сумі 200000грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою про арешт коштів боржника накладено арешт на рахунок, на який йому зараховуються пенсія, що є його основним джерелом існування. Також зазначає, що виконавець вчинив виконавчу дії з порушенням підвідомчості, оскільки він (боржник) не зареєстрований та не має жодного майна в місті Ужгороді.

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву зазначає про невідповідність позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а також неналежне визначення відповідача. Зокрема, вказує, що держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а останні не відповідають по зобов`язаннях держави.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення), казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Щодо суті спору зазначає, що казначейство України та органи Державної виконавчої служби України не мали жодних правових зв`язків з позивачем, а відтак Казначейство України, відповідно до наданих повноважень не спричинило ніякої шкоди позивачеві. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивача.

Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач посилається на ст. 56 Конституції України, ст.ст.1173-1174 ЦК України, відповідно до яких підставою деліктної цивільно-правової відповідальності Держави є наявність у діянні органу державної влади складу цивільного правопорушення, що включає: протиправність (незаконність) рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади: наявність шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана шкоди і шкодою, що настала (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відсутність хоча б однієї складової цивільного правопорушення виключає відповідальність Держави у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Однак, позивачем не подано доказів, які підтверджують завдання йому будь-якої моральної шкоди. До того ж сума позовних вимог у розмірі 200 000,00 грн. визначена без відповідного обґрунтування та без жодного наведеного доказу перенесення будь-яких душевних страждань. За наведених обставин просить суд відмовити у задоволенні позову.

Відділ державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у запереченні на позов посилається на норми ст.ст.447, 448 ЦПК України, якими встановлено строк подання скарги на дії виконавця та вказує на звернення позивача з позовом з порушенням вказаного строку.

Щодо суті позову зазначає, що частиною третьою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік рахунків, що не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, а саме, це кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які /заборонено законом.

Відповідно до довідки AT КБ «ПриватБанк», наданої позивачем як додаток до позовної заяви, ОСОБА_1 має рахунок на який отримує пенсійні витрати, на який може бути зарахована будь-яка виплата (переказ). Тобто, цей рахунок не є рахунком із спеціальним режимом використання, а відтак відсутні законодавчі заборони щодо накладення арешту на грошові кошти, які на ньому знаходяться.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з державного бюджету України на відшкодування 200000грн. моральної шкоди, зазначає про її необґрунтованість.

У відповіді на відзив (заперечення) відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) позивач зазначає про безпідставність посилання відповідача на пропуск строку для подання скарги, оскільки в даному випадку він звернувся саме з позовом, а не скаргою, відтак десятиденний строк звернення до суду не застосовується. Вважає, що постанова виконавця про накладення арешту є незаконною, оскільки у ній, зокрема, не зазначено конкретний номер рахунку, а вказано про накладення арешту на всі рахунки. Крім того, банк надав докази про цільове призначення рахунку - про зарахування пенсії. Стосовно стягнення моральної шкоди зазначає, що є людиною похилого віку, має хронічні захворювання, які потребують постійного лікування. Єдиним джерелом його існування є пенсія, доступ до якої обмежено внаслідок неправомірних дій державного виконавця.

Ухвалою суду від 05.01.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби в м.Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про визнання неправомірною постанови та відшкодування моральної шкоди залишено без руху.

Ухвалою суду від 24.01.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження № 52481751 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3480/10 виданого 05.10.2020 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 (позивача) на користь ТОВ «Фінансова компанія «ТРАСТ ФІНАНС» 200765,65грн. залишку заборгованість та сплачені позивачем судові витрати в розмірі 1820грн.

В межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження штрафів 83016,62грн.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 19, 20 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 1, 2 постанови від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, вимоги сторони виконавчого провадження про звільнення майна з-під арешту розглядається в порядку, передбаченому для розгляду скарг на дії виконавця. Інші особи, які не є учасниками виконавчого провадження та є власниками або володільцями майна, можуть заявити свої вимоги про звільнення майна з-під арешту в порядку позовного провадження.

Судом встановлено, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, в рамках якого державним виконавцем в порядку виконання рішення суду про стягнення боргу було накладено арешт на його майно, а тому законом для боржника встановлений інший порядок захисту його майнових прав як сторони виконавчого провадження шляхом оскарження дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Зазначений висновок підтверджується позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 24 травня 2021 року у справі №712/12136/18, у якій зазначено, що, установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є обґрунтованими, оскільки арешт накладено на майно особи, яка є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому вона не може виступати позивачем у даній справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.

Аналогічний за змістом висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року №904/51/19, а також постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 у справі №577/4541/20, від 22 квітня 2020 року у справі №544/394/18, від 29 липня 2020 року у справі №161/3171/19, від 28 жовтня 2020 року у справі №204/2494/20, від 04 листопада 2020 року у справі №520/7100/19, від 20 січня 2021 року у справі №157/298/19 тощо.

Суд зазначає, що в даному випадку між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Враховуючи, що за встановлених судом обставин, боржник ОСОБА_1 не може виступати позивачем у цій справі та заявлені ним вимоги до відповідача не підлягають розгляду у позовному провадженні, оскільки законом передбачено іншу форму звернення та порядок оскарження дій, бездіяльності та рішень виконавця, суд вважає, що провадження у цивільній справі в частині позовних вимог про визнання неправомірною постанови про арешт коштів боржника від 27.09.2021 слід закрити.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Як стверджує позивач, внаслідок неправомірних дій відповідача відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) йому завдано моральної шкоди. Зокрема, у зв`язку з блокуванням незаконним арештом коштів з жовтня 2021 року він не отримує пенсію, яка є його єдиним джерелом існування. Враховуючи похилий вік позивач постійно повинен проходити обстеження, лікуватися на що потрібні значні кошти, доступу до яких позивач немає, що завдає йому моральних страждань.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Отже, за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постановах від 12.03.2019 року в справі № 920/715/17, від 10.10.2018 року в справі №640/3837/17; від 04.07.2018р року в справі № 638/14260/16 у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність є причиною, а моральна школа, яка спричинена потерпілій особі - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Оскільки позивачем не доведено неправомірність дій посадових осіб відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), зокрема відсутнє рішення суду, яке набрало законної сили, яким було б встановлено неправомірність дій відповідача, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди. З огляду на викладене, у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 12 , 19, 81, 255, 256, 260, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби в м.Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України м.Київ в частині визнання неправомірною постанови про арешт коштів боржника, - закрити.

Роз`яснити позивачу право звернутися до суду зі скаргою у порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби в м.Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України м.Київ в частині відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями виконавця, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Відділ державної виконавчої служби в м. Ужгород Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Івано-Франківськ), адреса: Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Заньковецької, 10.

Держава Україна в особі: Державної казначейської служби України, адреса: 01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник