Номер провадження: 22-ц/813/1185/22
Номер справи місцевого суду: 523/7926/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 20 серпня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності (т. 1 а.с. 5-6).

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ земельної ділянки та припинення права спільної сумісної власності (т. 1 а.с. 79-84).

В обґрунтування своїх позовів сторони посилалися на те, що ОСОБА_1 , згідно договору дарування від 15.12.1992 року, посвідченого нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 1-4501, зареєстрованого в ОМБТІ 30.12.1992 року № 17571 стор. 63 кн.184, є власником 67/100 частин жилого будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається з однієї кам`яної будівлі літ. «Б» житловою площею - 43,8 кв.м з надвірними господарчими спорудами : «А» - літня кухня, «Г,3» - вбиральня, «Ж,Д,К,И,Л» - сараї, № 1-6 - огородження, І - мощення. В користуванні позивачки знаходяться в житловому будинку літ. «Б» приміщення 1-1 пл. 6,4 кв.м, 1-2 пл. 8,4 кв.м, 1-3 пл. 1,1 кв.м, 1-4 пл.10,8 кв.м, 1-5 пл.17,4 кв.м, 1-6 пл.11,0 кв.м, 1-7 пл.6,3 кв.м, 1-8 пл.12,3 кв.м, 1-9 пл. 19,6 кв.м, 1-10 пл. 17,7 кв.м, літні кухні літ. «И», А, убиральня літ. «З», сарай літ. «Ж», І, III - вимощення, огорожа.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 11.03.1989 року, посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської держнотконтори, р.№ 1-1247, належить 33/100 частин зазначеного будинку. В користуванні ОСОБА_3 із житлового будинку літ. «Б» знаходилась одна житлова кімната площею 21кв.м. В 2004 році ОСОБА_3 зруйнував кімнату площею 21 кв.м, що була частиною житлового будинку літ. «Б», та побудував житловий будинок літ. «М».

Сторони по справі бажали поділити земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить сторонам на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, що виданий на підставі рішення Одеської міської ради від 13.11.2002 року №721-XXIV в натурі.

Однак, ОСОБА_1 просила поділити земельну ділянку шляхом виділу у особисту приватну власність 67/100 частин, а відповідачу ОСОБА_3 виділити 33/100 частини. В свою чергу, ОСОБА_3 наполягав на поділі земельної ділянки відповідно до ідеальних часток, тобто по 1/2 за кожним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 , а також зустрічний позов ОСОБА_3 , було залишено без задоволення у повному обсязі (т. 1 а.с. 245-248).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 померла. Правонаступником ОСОБА_1 є її спадкоємець за заповітом - ОСОБА_2 , про що свідчить Довідка приватного нотаріуса Гарської В.В. щодо надання відомостей стосовного спадкоємців по спадковій справі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що обставинами, які мають істотне значення для даної справи, є щільна забудова спірної земельної ділянки, а також користування, протягом тривалого часу, співвласниками будинку наступними частинами земельної ділянки: ОСОБА_1 - площею 443,6 кв.м.. ОСОБА_3 - площею 210, 33 кв.м. Обидві земельні ділянки мають окремі входи-виїзди на різні вулиці (т. 1 а.с. 252-254).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 15.12.1992 р., посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори, реєстр. № 1-4501, зареєстрованого в ОМБТІ 30.12.1992 р. № 17571 стор. 63 кн.184, належить 67/100 частин жилого будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 та складається з однієї кам`яної будівлі літ. «Б» житловою площею - 43,8 кв.м з надвірними господарчими спорудами : «А» - літня кухня, «Г,3» - вбиральня, «Ж,Д,К,И,Л» - сараї, № 1-6 - огородження, І - мощення.

В користуванні позивачки у житловому будинку літ. «Б» знаходяться приміщення: 1-1 пл. 6,4 кв.м, 1-2 пл. 8,4 кв.м, 1-3 пл. 1,1 кв.м, 1-4 пл.10,8 кв.м, 1-5 пл.17,4 кв.м, 1-6 пл.11,0 кв.м, 1-7 пл.6,3 кв.м, 1-8 пл.12,3 кв.м, 1-9 пл. 19,6 кв.м, 1-10 пл. 17,7 кв.м, літні кухні літ. «И», А, убиральня літ. «З», сарай літ. «Ж», І, III - вимощення, огорожа (а.с. 7-11).

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 11.03.1989р., посвідченого нотаріусом Восьмої Одеської держнотконтори, р.№ 1-1247, належить 33/100 частин зазначеного будинку. В користуванні ОСОБА_3 із житлового будинку літ. "Б" знаходилась одна житлова кімната площею 21кв.м. (а.с. 85-87). У 2004 р. ОСОБА_3 зруйнував кімнату площею 21 кв.м, що була частиною житлового будинку літ. "Б", та побудував житловий будинок літ. "М".

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись із спільною заявою до Одеської міської Ради про передання ним у власність земельну ділянку площею 0,654 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 92)

Рішенням Одеської міської Ради від 13.11.2002р. №721-XXIV було вирішено безоплатно передати у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,654 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 94).

На підставі вказаного рішення Одеської міської Ради від 13.11.2002р. №721-XXIV, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно до якого у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,654 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 12,95-96).

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що між сторонами у справі виникли правовідносини спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до ч. 4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Частиною 5 ст. 89 ЗК України встановлено, що поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Частиною 1 п. 21 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 13 від 25.12.1996р. встановлено, що виходячи з того, що порядок використання й розпорядження спільною земельною ділянкою визначається, насамперед, самими співвласниками жилого будинку залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, суд, відповідно до ст.42 ЗК, бере до уваги їх угоду з цього приводу при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, які пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на будинок і для яких ця угода також є обов`язковою. Це правило стосується й випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Частиною 3 п. 21 Постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» N 13 від 25.12.1996р. встановлено, якщо до вирішення судом спору між співвласниками будинку про порядок використання земельної ділянки цей порядок ними не визначався, суду слід виходити з розміру їх часток у праві спільної власності на будинок на час перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову або на час виникнення останньої.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись із спільною заявою до Одеської міської ради про передання ним у власність земельну ділянку площею 0,654 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також отримали державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №453236, відповідно у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,654 кв.м., - то сторони самостійно погодилась володіти та користуватись земельною ділянкою спільно, без визначення часток.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мали можливість визначити порядок користування земельною ділянкою до приватизації земельної ділянки, проте цього не зробили. Вказане дало суду підстави зробити висновок про те, що сторони узгодили між собою порядок користування земельною ділянкою, яким визначили спільне користування земельною ділянкою.

Враховуючи той факт, що згідно ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом, то в даному випадку необхідно також застосовувати норми ЦК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

На підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично погодились на отримання у власність земельної ділянки у спільну сумісну власність без попереднього визначення порядку користування земельної ділянкою, то суд повинен виходити з рівності їх часток на земельну ділянку, тобто по 1/2 частки за кожним.

В процесі розгляду справи судом першої інстанції двічі призначались судові земельно-технічні експертизи (а.с. 39-59, 171-190).

Відповідно до висновку повторної судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи від 22.12.2018р., яка була проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, співвласнику ОСОБА_1 пропонується виділити земельну ділянку площею 437 кв.м., що відповідає 67/100 частки у праві власності на домоволодіння, а співвласнику ОСОБА_3 пропонується виділити земельну ділянку площею 215 кв.м., що відповідає 33/100 часток у праві власності на домоволодіння. При цьому, експертами встановлено, що враховуючи дуже щільну забудову земельних ділянок, поділити земельну ділянку у рівних частках по 1/2 частки за кожним не виявляється можливим. Експертами також встановлено, що вартість частини земельної ділянку площею 0,0111 га, яка виділяється на користь ОСОБА_1 становить суму у розмірі 377677 гривень. (а.с. 179-зворот).

Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього. він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 356 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

В процесі розгляду судом першої інстанції справи представник ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_1 не має матеріальної можливості сплатити грошову компенсацію за частину земельної ділянки, яку вона додатково отримує, згідно висновку останньої експертизи. Вона також пояснила, що ОСОБА_1 згодна сплатити лише суму у розмірі 271754 гривні, згідно висновків первинної експертизи (а.с. 204).

В той же час, ОСОБА_3 згоден був отримати грошову компенсацію за частину земельної ділянки, згідно висновків останньої експертизи, тобто у розмірі 377677 гривень (а.с. 197).

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 не виконала вимоги ч.2 ст. 356 ЦПК України, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи також, що згідно додаткової судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи від 22.12.2018р. встановлено, що поділити спірну земельну ділянку у рівних частках по 1/2 частки за кожним не виявляється можливим, то зустрічні позовні вимоги також не підлягали задоволенню.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що обставинами, які мають істотне значення для даної справи, є щільна забудова спірної земельної ділянки, а також користування, протягом тривалого часу, співвласниками будинку наступними частинами земельної ділянки: ОСОБА_1 - площею 443,6 кв.м.. ОСОБА_3 - площею 210, 33 кв.м. Обидві земельні ділянки мають окремі входи-виїзди на різні вулиці.

Колегія суддів зазначає, що дані обставини не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки рішення Одеської міської Ради від 13.11.2002р. №721-XXIV, яким було передбачено рівність частин земельної ділянки площею 0,654 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить сторонам у справі, не оскаржувалось останніми у судовому порядку.

Крім того, відповідність частки земельної ділянки до частини у домоволодінні було законодавчо закріплено та введено в дію тільки після прийняття у 2001 році Земельного кодексу України та Цивільного кодексу у 2003 році, тобто на період, коли сторонам у справі було видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, такі правила не діяли.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про відсутність правових підстав для припинення права спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку з відступом від рівності часток.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (правонаступником якої є ОСОБА_2 ) - залишити без задоволення.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе