Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Крупінської С.С.

при секретарі - Лесько Б.Ю.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» про визнання незаконним та скасування судового наказу,

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів поданої позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 працює у комунальному закладі «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» на посаді секретар -друкарки. 05.11.2021 року було видано наказ № 131 відповідно до якого її відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Вважає, що такі дії відповідача не відповідають діючому трудовому законодавству та порушують її конституційні права в державі Україна.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач заявленого позову не визнав та суду подав письмові заперечення, в яких обґрунтував свою позицію стосовно поданих вимог.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення.

Між сторонами існує трудовий спір.

Вимоги позивачки ґрунтуються на тому, що відповідач, виносячи наказ про відсторонення її від роботи, порушив її конституційне право на працю та заробітну плату. Покликання відповідача на п. 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236 (далі - Постанова № 1236) в частині вимог від працівника сертифіката про вакцинацію від COVID-19, та у разі його відсутності тягне за собою відсторонення від роботи, на думку позивачки, суперечить ст.ст. 8,19,43,64 Конституції України. Позивач також вважає, що покликання відповідача у наказі на ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є недоречним, так як він регламентує обов`язкові профілактичні щеплення проти інших інфекційних хвороб, а щеплення від COVID-19 там не зазначено. Крім того зазначає, що ст .46 КЗпП України не містить в переліку даної підстави для відсторонення від роботи.

Разом із тим суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходить з наступного.

Судом встановлено, що відповідно Постанови № 1236 та Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби» від 29.06.2021 р. № 677 (із

наступними змінами) на території України Державою запроваджено обмежувальні протиепідемічні заходи та карантин, зокрема до 31.03.2022 року.

03.11.2021 року позивач ОСОБА_1 була письмово повідомлена про необхідність здійснення профілактичного щеплення проти COVID-19, а також проінформована, що у разі ненадання відповідних документів буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати.

Наказом № 131 комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» від 05.11.2021 року цього самого дня ОСОБА_1 , секретар-друкарку комунального закладу комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається, зокрема й в інших випадках, передбачених законодавством.

За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Аналіз приписів статті 10 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» свідчить, що профілактичні щеплення є одним із засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

Пунктом 19 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236» від 20.10.2021 року № 1096 визначено, що керівники державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечують: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - Наказ № 2153); відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Відповідно до Наказу № 2153, який набрав чинності 08.11.2021 року, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

За таких обставин суд не бере до уваги твердження позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим.

Водночас право на життя (частина перша статті 27 Конституції України) і право на охорону здоров`я (частина перша статі 49 Конституції України) є взаємопов`язаними. При цьому

Конституція України визначає, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а його

охорона є підставою для запровадження обмеження низки інших конституційних прав, як-то, права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34), права на свободу світогляду і віросповідання (стаття 35), права збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації (стаття 39), права на страйк (стаття 44). Захист права на життя і здоров`я людей є фундаментальним для здійснення всіх інших прав і свобод, у тому числі громадянських і політичних прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує державу не лише утримуватися від умисного та незаконного позбавлення життя, а й вживати належних заходів для того, щоб захистити життя тих, хто знаходиться під її юрисдикцією. Проте прямий обов`язок має тлумачитися у такий спосіб, щоб не покладати надмірний тягар на державні органи, зважаючи, зокрема, на непередбачуваність людської поведінки та необхідність оперативного вибору, що здійснюється з урахуванням існуючих пріоритетів і ресурсів. Зокрема, вибір засобів для забезпечення позитивних обов`язків за статтею 2 Конвенції, у принципі, є питанням, що розглядається на розсуд Договірної держави (рішення у справі «Осман проти Сполученого Королівства»).

Суд також приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10 березня 2021 року (справа № 331/5291/19, провадження № 61-17335св20), про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим .

Разом з цим, ЄСПЛ у своїй діяльності, дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві та наголошує, що вакцинація є одним із найбільш успішніших та ефективних заходів у сфері охорони здоров`я, мета якої є захист здоров`я окремої особи та суспільства в цілому від інфекційного захворювання.

Отже, Держава, встановивши відсторонення працівників освіти від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й дітей. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим. Як наслідок, суд дійшов висновку, що керівник навчального закладу, видавши оспорюваний наказ від 08.11.2021 року № 131 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи, застосував порядок відсторонення, який передбачений чинним законодавством, з метою убезпечення здоров`я усіх учасників освітнього процесу.

Щодо доводів позивача про позбавлення її заробітної плати згідно із оспорюваним наказом суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата ? це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Виходячи зі змісту цієї норми, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

При цьому суд враховує позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19), про те що відсторонення працівника від роботи ? це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з

одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або

розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення та обрано саме такий шлях позивачем для себе особисто відмовитися від виконання обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначеного ст. 43 Конституції України, оскільки за позивачем зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу № 131 комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13 , 81, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до комунального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 2 Луцької міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.02.2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С. Крупінська