Справа № 699/1259/21
Номер провадження № 2/699/53/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2022 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь - Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого -судді Свитки С.Л.,

за участю секретаря судового засідання Таран О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач пред`явив у суд даний позов і просив визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» від 05.11.2021 року №108-к/ос про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , зобов`язати відповідача виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивача від роботи; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.08.2017 року він був прийнятий на посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради». 05.11.2021 року був виданий наказ №108-к/ос, згідно якого його відсторонено від роботи з 08.11.2021 року на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати. Вважає, що такими діями відповідача було порушено його конституційне право на працю та роботу, а наказ від 05.11.2021 року №108-к/ос є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так як ні у колективному договорі, ні у його посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписаний між ним та відповідачем відсутні будь-які повноваження відповідача щодо відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності вказаного щеплення. Позивач зазначає, що виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, а вказаний Закон не містить норм, які б визначали щеплення від COVID-19 обов`язковим. Також посилається на те, що вакцинація від COVID-19 не є обов`язковою, а відповідач створює умови для його примусової вакцинації. Також вважає, що постанова КМ України №1236 від 09.12.2020 року є підзаконним актом і має відповідати Законам та Конституції України, а так як вона в частині покладення на роботодавця обов`язку відсторонити від роботи працівника, який не щеплений від COVID-19, суперечить нормам Конституції України. З вказаних підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою від 13.01.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 30-31).

Відповідачем поданий відзив, згідно якого просили відмовити у задоволенні позову (а.с.41-58).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №261, згідно поданого відзиву просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити в силу наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» з 02.08.2017 року, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с.9-12).

02.11.2011 року відповідачем видано повідомлення №1 від «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» робітнику з комплексного обслуговування й ремонту будинків ОСОБА_1 та повідомлено, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення від COVID-19 обов`язкове. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року №2153, та пункту 41-6 постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020 року, просили до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ України №595 від 16.09.2021 року. Якщо до цієї дати не буде надано один із зазначених документів, 08 листопада 2021 року його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ. Проінформовано також, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за нього страховий внесок на соціальне страхування. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку ( ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР. Повідомлення підписано в.о.директора Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» (а.с.45).

У вказаний у повідомленні №1 від 02.11.2021 року строк позивач не надав документ, який підтверджує наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затверджених наказом МОЗ України №595 від 16.09.2021 року.

Згідно наказу в.о. директора Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» №108-к/ос від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », керуючись статтею 46 КЗпП, ч.2 ст 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 р. №1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 наказано ОСОБА_1 , робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків, відсторонити від роботи з 08 листопада 2021 р. на час відсутності щеплення від COVID-19 без збереження заробітної плати.

Підстава: повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 02 листопада 2021 №1; акт від 04.11.2021 про відмову від щеплення.

Наказ підписано в.о.директора Валентиною Шестопал. Наявний відбиток печатки відповідача.

На наказі біля напису «З наказом ознайомлений» є підпис позивача. Вказано дату підпису (а.с.53- 54).

При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані наступними положеннями закону.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство охорони здоров`я України, згідно з п.1 Положення Про міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №267.

За наказом Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів.

Позивач зазначив, що перелік обов`язкових щеплень визначається виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» у якому щеплення проти COVID-19 відсутнє.

Суд вважає, що для аналізу норми ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» слід використати рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28.04.2021 у справі Vavшiиka and Others v. the Czech Republic. Зазначене рішення не стосується безпосередньо вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, але воно визначає підходи до розуміння ступеню можливого втручання держави у права громадян при запровадженні обов`язкової вакцинації. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так ЄСПЛ у п.269 вищезазначеного рішення зазначає, що визначення терміну «закон» у словосполученні «відповідно до закону» необхідно розуміти не у формальному сенсі, а більш широкому, включаючи підзаконні нормативні акти.

За нормами ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в ч.1 передбачено ряд захворювань профілактичні щеплення від яких визначені обов`язковими в самому законі. Частина 2 цієї ж статті передбачає можливість введення і інших обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Професія позивача визначена такою, що підлягає обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України. Тобто, враховуючи зазначене рішення ЄСПЛ як джерело права, немає підстав стверджувати, що обов`язковість щеплення проти COVID-19, не встановлена законом.

Таким чином, суд доходить висновку, що процедура визначення обов`язковості щеплення проти COVID-19 передбачена ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» дотримана.

Також нормою ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено наслідки ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, а саме: у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Зазначена норма не суперечить ст.46 КЗпП України частина 1 якої містить можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у випадках передбачених законодавством. Тобто підстави для відсторонення працівників можуть встановлюватися не лише законом, а й підзаконними нормативними актами.

Як видно з досліджених доказів, позивач був відсторонений від роботи на підставі, зокрема, пункту 46-1 постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236. Цей пункт містить імперативну вимогу до керівників підприємств, установ та організацій забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Сторонами не заперечувалося, що позивач не надав документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про наявність абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Директор, при відстороненні позивача, діяв на підставі постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, в редакції чинній на час відсторонення, та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 4 жовтня 2021 р. № 2153.

Окремо слід зазначити, що зазначені постанова КМУ та наказ МОЗ України, позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалися, положення цих нормативно-правових актів не визнавалися незаконними компетентним судом, а Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області немає компетенції встановлювати їх законність чи незаконність.

Разом з цим, зважаючи на суть позовних вимог, суд має оцінити чи не було втручання у права позивача і чи було таке втручання виправданим. Для цього слід знову звернутися до таких джерел права як Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика ЄСПЛ.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Довідник із застосування статті 8 Конвенції з цього приводу зазначає наступне. Поняття приватне життя в принципі не виключає діяльність професійного чи ділового характеру (Jankauskas проти Литви (№ 2), § 56-57). Дійсно, приватне життя включає право особи утворювати і розвивати стосунки з іншими людьми, включно зі стосунками професійного чи ділового характеру (C. проти Бельгії, § 25; Oleksandr Volkov проти України, § 165). Зрештою, саме в рамках професійного життя більшість людей мають найбільшу нагоду розвивати стосунки із зовнішнім світом (Niemietz проти Німеччини, § 29; Bгrbulescu проти Румунії [ВП], §71 і цитовані у ній посилання; Antoviж і Mirkoviж проти Чорногорії, § 42). Тому обмеження, що накладаються на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на приватне життя (Sidabras і Dziautas проти Литви, § 47; Bigaeva проти Греції, §§ 22-25; див. також Jankauskas проти Литви (№ 2), § 56 і Lekaviиienл проти Литви § 36, стосовно обмежень на реєстрацію у спілці адвокатів внаслідок обвинувального вироку). Так само звільнення з посади було визнане таким, що втручається у право на повагу до приватного життя (Цzpэnar проти Туреччини, §§ 43-48). У справі Oleksandr Volkov проти України, Суд вирішив, що таке звільнення через професійну помилку становить втручання у право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 (§§ 165-167). Суд встановив порушення статті 8, коли заявника перевели на нижчу посаду у місті, яке мало менше адміністративне значення, внаслідок повідомлення про те, що він мав особливі релігійні переконання, і що його дружина носить ісламське запинало (Sodan проти Туреччини, §§ 57-60). Ще одне порушення було встановлене у справі, коли заявника звільнили з посади вчителя після зміни правил встановлення еквівалентності наукового ступеню, отриманого за кордоном (Єahin Kuє проти Туреччини, §§ 51-52).

Отже, безсумнівним є те, що запровадження нових обов`язкових щеплень щодо професії позивача є втручанням у здійснення ним свого права на приватне життя. Тому важливим для вирішення питання чи було порушено ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо позивача є встановити чи втручання здійснено згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Для цього суд знову звертається до практики ЄСПЛ, як джерела права, а саме до рішення від 28.04.2021 у справі Vavшiиka and Others v. the Czech Republic.

Вище вже обґрунтовувалося, що обов`язкова вакцинація проти COVID-19 встановлена згідно з законом, тобто втручання відбулося згідно з законом.

Щодо мети втручання, то, як зазначено в п.272 рішення ЄСПЛ від 28.04.2021 у справі Vavшiиka and Others v. the Czech Republic, запровадження обов`язкової вакцинації з метою досягнення високого рівня вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити серйозний ризик для здоров`я, кореспондується з метою захистити здоров`я інших людей.

Як зазначено, в наказі Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження інфекцій. Тобто у даному випадку, мета втручання у приватне життя позивача була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка розповсюдилася за короткий термін у всьому світі.

У пунктах 274 та 280 рішення від 28.04.2021 у справі Vavшiиka and Others v. the Czech Republic ЄСПЛ констатує, що органи влади держави можуть самостійно визначати політику у сфері охорони здоров`я і межі їх розсуду є достатньо широкими.

У даному спорі органи влади, шляхом запровадження обов`язкової вакцинації проти COVID-19 для професії позивача, надали йому вибір зробити щеплення (при відсутності протипоказань) чи бути відстороненим без виплати заробітної плати. Позивач не надав жодних доказів, що свідчили б про неможливість чи наявність об`єктивних труднощів для того щоб зробити щеплення. Також відсутні докази щодо неможливості отримання ним відповідної довідки про наявність протипоказань. Тому слід дійти висновку, що позивач не зробив щеплення проти COVID-19 з власної волі, а оскільки він був попереджений про наслідки у виді відсторонення від посади, то і усвідомлюючи ці наслідки. Слід також зазначити, що можливість зробити щеплення у позивача наявна і на час винесення рішення.

В пункті 300 рішення від 28.04.2021 у справі Vavшiиka and Others v. the Czech Republic ЄСПЛ зазначає, що у питанні ефективності вакцинації він виходить із загальної згоди щодо життєвої важливості вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити шкоду як здоров`ю окремої людини так і викликати суттєві порушення у суспільному житті. Слід нагадати, що ця справа не стосувалася вакцинації проти COVID-19. Але зважаючи на тривалість пандемії COVID-19 у світі, кількість хворих та померлих від цієї хвороби, кількість та тривалість обмежень, які застосовуються різними країнами у світі з метою запобігти подальшому розповсюдженню епідемії, негативні економічні наслідки, які пандемія COVID-19 спричинила для всього світу, а також той факт, що Україна використовує вакцини, які рекомендовані Всесвітньою організацією охорони здоров`я, суд доходить висновку, що зазначені ЄСПЛ у п.300 цього рішення твердження можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Згідно з постановою КМУ від 09.12.2020 № 1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. на території України встановлено карантин, який діє і на час винесення рішення, тобто вже більше року. Зазначеною постановою запроваджено цілий ряд карантинних обмежень. Обмеження щодо відсторонення від роботи категорії працівників, до яких відноситься позивач, були запровадженні лише у листопаді 2021 року. Тому, на думку суду, втручання у приватне життя позивача у даному випадку є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки для захисту здоров`я інших осіб.

Таким чином зі сторони відповідача відсутні порушення прав позивача.

У зв`язку з викладеним у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

При подачі позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 1816.00 грн, який відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Корсунь-Шевченківський багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Надія» Черкаської обласної ради» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути поданою до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.03.2022 року.

Суддя Свитка С.Л.