ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3154/22 Справа № 201/9860/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання дій протиправними, визнання незаконною і скасування постанови, стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з, уточненим 29 березня 2021 року, позовом до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (далі - Соборний ВДВС), акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про визнання дій протиправними, визнання незаконною і скасування постанови, стягнення грошових коштів, мотивуючи його тим, що 30 вересня 2020 року його представник Романов П.В. отримав постанову Соборного ВДВС про відкриття виконавчого провадження ВП №51642099 від 12 липня 2016 року, у якій було зазначено про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-2535/11, виданого 12 березня 2013 року Центрально-міським районним судом м.Кривого Рогу, про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у розмірі 37 435,35 грн. на користь АТ КБ "Приватбанк". Вказана заборгованість була стягнута з нього заочним рішенням Центрально-міського районного суду м.Кривого Рогу від 05 грудня 2011 року.

У липні 2019 року йому стало відомо про те, що з його рахунку в АТ КБ "ПриватБанк" зникли грошові кошти та усього він недоотримав 18 000 грн., що були його пенсійним забезпеченням, він звернувся з відповідними заявами до банку, втім жодної інформації від банку не отримав.

Зазначав, що 17 вересня 2019 року він звернувся до начальника Центрально-міського відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою та 10 жовтня 2019 року отримав на неї відповідь, з якої вбачалось, що відносно нього на виконанні перебували виконавчі провадження №55988644 про стягнення з нього на користь АТ КБ "Приватбанк" боргу у розмірі 328 095,19 грн., №37230870 та про стягнення з нього на користь АТ КБ "Приватбанк" боргу у розмірі 37 435,35 грн.

Посилаючись на те, що постанова відкриття провадження №51642099 була прийнята з грубим порушенням норм закону, банк неодноразово подавав до виконання виконавчий лист, та було відкрити чотири виконавчі провадження з виконання заочного рішення у справі №2-2535/11 від 05 грудня 2011 року, чим порушено його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати дії Соборного ВДВС щодо відкриття виконавчого провадження №51642099 від 12 липня 2016 року протиправними; скасувати постанову Соборного ВДВС про відкриття виконавчого провадження № 51642099 від 12 липня 2016 року про стягнення заборгованості за кредитним договором №230166-CRED від 29 травня 2008 року у розмірі 37 435,35 грн.; стягнути з Соборного ВДВС грошові кошти, незаконно стягнуті з нього з липня 2019 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , зазначаючи, що рішення суду винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що його права грубим чином порушені в рамках виконавчого провадження та підлягають відновленню. Зазначав про те, що виконавчий лист було подано до виконання вчетверте, виконавче провадження відкрите безпідставно.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2011 року позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором від 29 травня 2008 року у розмірі 37 435,35 грн.

Рішення набрало законної сили.

Позивачем було отримано виконавчий лист №2-2535/11 та подано його до виконання. На підставі вказаного виконавчого листа було відкрито ряд виконавчих проваджень.

Постановою Соборного ВДВС від 12 липня 2016 року відкрито виконавче провадження ВП №51642099 на підставі виконавчого листа №2-2535/11.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що його права відкриттям виконавчого провадження та стягненням в рамках виконавчого провадження грошових коштів порушені не були.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Положеннями ст.129-1 Конституції України, ч.1 ст.18 ЦПК України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Конституційний Суд України вказує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013).

Зокрема, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 1291, частиною 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження".

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій виконавця.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання апеляційної скарги на те, що на підставі виконавчого листа №2-2535/11 відкривалось декілька виконавчих проваджень, не доводять факту порушення прав боржника під час відкриття виконавчого провадження №51642099.

Доказів виконання рішення суду позивачем на надано.

Посилання апеляційної скарги на виконавче провадження №55988644 з виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором №230166-CRED від 29 травня 2008 року у розмірі 326 295,19 грн., до уваги не приймаються.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову оскільки позивачем не доведено заявлені позовні вимоги.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність порушення прав позивача в рамках виконавчого провадження №51642099, доводи апеляційної скарги цього не спростовують та не дають правових підстав для задоволення скарги.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Висновки суду першої інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Деркач Н.М.

Куценко Т.Р.