Номер провадження: 22-ц/813/3269/22
Номер справи місцевого суду: 522/7331/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Драгомир А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні спільним допоміжним приміщенням,

встановив:

26.04.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , та уточнивши вимоги, просили суд усунути перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю - допоміжним приміщенням загального користування, а саме: кухнею загальною площею 24,2 кв.м., яка розташована в житловому блоці (секції) кімнат №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_4 буд. АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 здійснити за власний рахунок демонтаж побудованого перестінка, який розділив зазначену кухню на два приміщення, не чинити перешкоди та надати вільний доступ позивачам у користуванні всією кухнею загальною площею 24,2 кв.м.; судові витрати покласти на відповідачів (а.с.1-3, 84-86).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є співвласницею комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та володіє 135/1000 частин кімнат № НОМЕР_2 , НОМЕР_1, НОМЕР_5, НОМЕР_4 у секції колишнього гуртожитку, та фактично володіє кімнатою АДРЕСА_2 , у володінні позивача ОСОБА_3 знаходиться квартира

АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та ОСОБА_4 володіють кв. АДРЕСА_1 , у секції колишнього гуртожитку.

Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивачів на те, що відповідачі відокремили частину загальної кухні, позбавивши позивачів можливості користуватись водопроводом, так як ними було побудовано перестінок на кухні таким чином, що водопровідні крани з водою та водовідводом стали недоступні.

Посилаючись на викладені обставини, позивачі просили їх позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 було задоволено.

Усунуто перешкоди позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_3 у праві користування спільною сумісною власністю - допоміжним приміщенням загального користування, а саме: кухнею загальною площею 24,2 кв.м., яка розташована в житловому блоці (секції) кімнат №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_4 буд. АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_4 здійснити за власний рахунок демонтаж побудованого перестінка, який розділив зазначену кухню на два приміщення, не чинити перешкоди та надати вільний доступ позивачам у користуванні всією кухнею загальною площею 24,2 кв.м.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвокат Бельченко Ю.А. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23.03.2021 року, ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просить рішення суду від 23.03.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність позивачів та відповідачів, колегія суддів виходить із того, що всі вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили (а.с.210-218).

Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, за участю представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Драгомир А.П., та на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що ОСОБА_1 є співвласницею комунальної квартири за адресою: АДРЕСА_1 та володіє 135/1000 частинами кімнат №№ НОМЕР_1, АДРЕСА_2 , НОМЕР_4, НОМЕР_4 в секції колишнього гуртожитку, та фактично володіє кімнатою АДРЕСА_2 , що становить 17,26 кв.м. на підставі договору дарування від 17.07.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В..

У володінні позивача ОСОБА_3 знаходиться кімната НОМЕР_3 в у секції колишнього гуртожитку.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 володіють в рівних частках 335/1000 частинами загальної площі кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_4, а фактично кімнатою АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.01.2010 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради.

Секція, де проживають сторони по справі розташована на другому поверсі та крім житлових кімнат №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_4 має спільну кухню 24,2 кв.м.

У відповідності до Акту Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський» за адресою: АДРЕСА_1 проведено комісійне обстеження кухні 3 корпусу 2 поверху, за результатами якого встановлено: мешканцями кімнати № НОМЕР_4 ( ОСОБА_2 ) виокремлена частина загальної кухні площею 8 кв.м. шляхом встановлення перегородки, інженерні комунікації водопостачання та водовідведення знаходяться у виділеній частині кухні мешканців квартири АДРЕСА_4 , а в решті частини загальної кухні відсутнє водопостачання та водовідведення.

Крім того, відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року по справі № 522/3574/19, яке набрало законної сили 07.08.2020 року, встановлено, що Експлікація містить відомості про те, які приміщення увійшли до площі, яка приватизувалася - до кімнати № НОМЕР_4 ( ОСОБА_2) входить 9. - житлова кімната площею 17,3 кв.м., 10. -житлова кімната площею 11,3 кв.м., 11.- коридор площею 1,9 кв.м., 12.- санвузол площею 3,9 кв.м., разом 34,4 кв.м., з яких 28,6 кв.м. житлової площі, 5,8 кв.м. підсобної.

Кухня 24,2 кв.м та балкон 1,5 кв.м. зазначені, як спільні приміщення. Зазначені в експлікації приміщення відображені у плані будови, де кухня площею 24,2 кв.м. відображена без будь-яких перегородок (а.с.170-171).

Тобто, вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 приватизували 43,02 кв.м. блоку секції гуртожитку, до площі якої увійшли - дві житлові кімнати 17,3 кв.м. та 11,3 кв.м. (разом 28,6 кв.м.), підсобні приміщення - коридор 1,9 кв.м. та санвузол 3,9 кв.м. (разом 5,8 кв.м.) що складає 34,4 кв.м., а також ідеальну частку у розмірі 8,8 кв.м. (43,02 - 34,4 = 8,8) від площі допоміжних приміщень, які знаходяться у користуванні всіх співвласників (сусідів) секції гуртожитку - кухні 24,2 кв.м. та балкону 1,5 кв.м.

Таким чином у судовому засіданні було з`ясовано, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не було приватизовано реальну частку у розмірі 7,7 кв.м. із загальної кухні, розташованої у секції блоку гуртожитку кімнат АДРЕСА_5 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 (на час приватизації - АДРЕСА_7 ), а було на законних підставах приватизовано 335/1000 частин житлового блоку кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_4, НОМЕР_4 у секції гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_7 , а фактично - кімнату НОМЕР_4 з допоміжними приміщеннями, які знаходяться у їхньому особистому користуванні, та ідеальну частку у розмірі 8,8 кв.м. від площі допоміжних приміщень, які знаходяться у користуванні всіх співвласників (сусідів) секції гуртожитку - кухні 24,2 кв.м. та балкону 1,5 кв.м., що в цілому складає 43,02 кв.м.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, у відповідності до ст. 41 Конституції України та за змістом ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Більше того, відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача у власність громадян житлових приміщень у гуртожитках здійснюється з одночасною передачею їм у спільну сумісну власність допоміжних приміщень (приміщень загального користування).

У відповідності до п.11) ст.1-1, п.п. 7), 10) ст. 3, ст. 6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» нежилі приміщення у гуртожитку - приміщення адміністративного, господарського та іншого призначення (для проведення культурно- масових заходів, навчання, спортивних занять, відпочинку, громадського харчування, медичного і побутового обслуговування тощо), що входять до житлового комплексу гуртожитку, але не належать (не віднесені) до жилих (житлових) приміщень і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин. Допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Власники житлових і нежитлових приміщень у гуртожитках є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням гуртожитку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначене допоміжне приміщення - кухня загальною площею 24,2 кв.м. є спільним сумісним майном всіх мешканців секції, а відповідачі своїми протиправними діями порушують право позивачів на вільне користування цим спільним сумісним майном - допоміжним приміщенням (кухнею), у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 березня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. у відпустці в період з 28.02.2022 року по 04.03.2022 року, та судді Гірняк Л.А. - на лікарняному в період з 01.03 по 11.03.2022 року, повне судове рішення складено 12.03.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева