ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/381/22 Справа № 200/7000/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Решетнік М. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ "Державний ощадний банк України") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 10 липня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №50/0, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 91 162,50 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17% річних, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 10 липня 2011 року.

Зазначали, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10 липня 2006 року між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №50/0-П, за умовами якого поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

Посилаючись на те, що позичальник та поручитель своїх зобов`язань належним чином не виконали, кредитні кошти у повному обсязі банку не повернули та станом на 31 березня 2014 року допустили заборгованість у загальному розмірі 376 349,81 грн., яка складається з заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 62 502,31 грн., простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 89 641,25 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 144 422,37 грн., суми втрат від інфляції за період несвоєчасного повернення кредиту та процентів у розмірі 56 060,55 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 23 723,33 грн, а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути у солідарному порядку з відповідачів вказану заборгованість.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ "Державний ощадний банк України" до нього відмовити. Вказує про свою незгоду з ухвалою суду про відкриття провадження по справі та просить її скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не був повідомлений належним чином ні про відкриття провадження по даній справі, ні про дати судових засідань та був позбавлений права на надання відповідних пояснень і своїх заперечень по суті спору. Наголошував на тому, що банк втратив право вимоги до нього, оскільки порука є припиненою та взагалі пропустив позовну даність. Звертав увагу на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладання кредитного договору. Право нараховувати відсотки банк втратив після закінчення строку, на який укладався кредитний договір, а тому вимоги про стягнення відсотків неправомірні. Ухвала суду про відкриття провадження не відповідає вимогам статті 122 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справи не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 10 липня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №50/0 на суму 91 162,50 грн. строком до 10 липня 2011 року, зі сплатою 17,00 відсотків річних за користування кредитними коштами (т.1 а.с.23-27).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ "Державний ощадний банк" та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №50/0-П від 10 липня 2006 року (т.1 а.с.32).

ОСОБА_2 , згідно вказаного договору, зобов`язався повернути суму кредиту та сплатити проценти в строк передбачений договором, згідно з Графіком повернення кредиту та сплати відсотків, однак дані зобов`язання не виконав.

На неодноразові попередження про погашення заборгованості перед позивачем відповідачі не реагують.

Станом на 31 березня 2014 року за кредитним договором рахується заборгованість у загальному розмірі 376 349,81 грн., яка складається з заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 62 502,31 грн., простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 89 641,25 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 144 422,37 грн., суми втрат від інфляції за період несвоєчасного повернення кредиту та процентів у розмірі 56 060, 55 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 23 723,33 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України", суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі зазначає про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні його належним чином про розгляд даної справи та що правові підстави для стягнення з нього заборгованості у солідарному порядку відсутні, оскільки його зобов`язання за договором поруки припинилось.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ч.2 ст.128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ж ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2)день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4)день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_3 судової повістки про призначення справи до розгляду, що не відповідає ч.5 ст.128 ЦПК України, згідно якої судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 , на підставі п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 та солідарного стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у зв`язку з наступним.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11, від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі №1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15).

Кредитним договором №50/0 від 10 липня 2006 року було визначено остаточний термін повернення кредитних коштів не пізніше 10 липня 2011 року. Позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту рівними частинами в сумі 1 519,38 грн. та сплату нарахованих процентів до останнього числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту.

Звертаючись до суду із цим позовом, банк просив стягнути з боржника та поручителя у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором станом на 31 березня 2014 року у загальному розмірі 376 349,81 грн., яка складається з заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 62 502,31 грн., простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 89 641,25 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 144 422,37 грн., суми втрат від інфляції за період несвоєчасного повернення кредиту та процентів у розмірі 56 060, 55 грн., 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту та процентів у розмірі 23 723,33 грн.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів доходить висновку, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором від 10 липня 2006 року №50/0 закінчився 10 липня 2011 року, тому, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), порука відповідача ОСОБА_3 за цим кредитним договором припинилася, оскільки позивач, звернувшись до суду з позовом 06 травня 2014 року, пропустив встановлений нормою цієї статті шестимісячний строк для пред`явлення такої вимоги до поручителя.

Наведене узгоджується із висновком, зробленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі №202/781/14-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (ч.2 ст.353 ЦПК України).

Крім того, ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування ухвали суду про відкриття провадження з посиланням на те, що вона не відповідає вимогам ст.122 ЦПК України (у редакції закону чинній на час постановлення ухвали). Правових підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині колегією суддів не встановлено. Позов було подано з дотриманням правил підсудності.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позичальник ОСОБА_2 рішення суду не оскаржував, а тому рішення в частині вимог до нього та в частині розміру заборгованості не переглядається.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог до поручителя ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 .

Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи результат розгляду даної справи, з ПАТ "Державний ощадний банк України" на користь ОСОБА_3 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 3 723,06 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

В решті заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 723,06 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.