Дата документу 25.03.2022 Справа № 331/4587/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4587/21 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/765/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» березня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.08.2020 року приблизно о 10.45 годин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Hyundai Saanta Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Соборному в напрямку вулиці Франка, м. Запоріжжя, допустив наїзд на нього, водія моно колеса «ГонВей».

У результаті дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому с/3 великогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням уламків закритого перелому с/3 малогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням уламків.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності АО/2782988 у ПрАТ «СК «Оранта-Січ».

10 березня 2021 року його представником до ПрАТ «СК «Оранта-Січ» було направлено заяву про виплату страхового відшкодування із усіма документами, зокрема, оригіналами чеків та квитанцій, що підтверджують розмір витрат під час лікування.

23 квітня 2021 року ПрАТ «СК «Оранта-Січ» направила листа № 789 щодо відмови в страховому відшкодуванні.

Внаслідок завдання тілесних ушкоджень ним понесені витрати на лікування на суму 32320 грн., а також йому завдано моральної шкоди, розмір якої оцінив в 1616 грн.

Крім того, вважав, що має право на стягнення пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 1760,02 грн., яка повинна бути врахована судом на момент ухвалення рішення суду.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь: 3 320 грн. матеріальної шкоди, 1616 грн. моральної шкоди, 1760,02 грн. пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування станом на 25 серпня 2021 року, 6000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дії забезпеченого транспортного засобу, в сумі 32320,00 грн., моральну шкоду в розмірі 1 616,00 грн., пеню за кожен день прострочення виплати страховиком страхового відшкодування станом на 09 вересня 2021 року в сумі 1983,16 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» на користь держави судовий збір 908,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стало порушення саме позивачем вимог п. 10.1 ПДР України, зазначаючи, що моноколесо «ГонВей» є джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1188 ЦК України не підлягає відшкодуванню шкода, завдана володільцю джерела підвищеної небезпеки лише з його вини, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що моноколесо не можна відносити до джерела підвищеної небезпеки, воно не вважається транспортним засобом, вина потерпілого не враховується в разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст.1195 ЦК України, позовні вимоги є доведеними.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 січня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем умислу потерпілого або наявності непереборної сили та зазначив, що згідно Правил дорожнього руху України моно колесо, яким керував позивач не може вважатись транспортним засобом.

Матеріалами справи підтверджено, що 07.08.2020 року приблизно о 10.45 годин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Hyundai Saanta Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Соборному в напрямку вулиці Франка, м. Запоріжжя, допустив наїзд на водія моноколеса «ГонВей» ОСОБА_1 , 1975 року народження.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , 1975 року народження, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого уламкового перелому с/3 великогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням уламків закритого перелому с/3 малогомілкової кістки правої гомілки зі зміщенням уламків.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно - правова відповідальність власника автомобіля «Hyundai Saanta Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Оранта-Січ», що підтверджено полісом АО/2782988.

Внаслідок отримання тілесних ушкоджень позивач під час лікування поніс витрати у розмірі 32 320,00 гривень, що підтверджено рахунком - фактурою № 23/10/20-2 від 23.10.2020 року, чеком про оплату рахунку на загальну суму 2130,00 грн., рахунком - фактурою № 11/08/20-1 від 11.08.2020 року та видатковою накладною № 11/08/20-1 від 11.08.2020 року про оплату комплекту для остеосинтезу ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 19 050,00 грн., а також чеками на придбання ліків, Довідкою та Випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 11875 КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги запорізької міської ради» (а.с.14-40).

Постановою слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майора поліції Набока П.В. від 28 жовтня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002365 від 07 серпня 2020 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було закрите у зв`язку з відсутністю в діях водіїв складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

Постанова слідчого обґрунтована тим, що під час проведення досудового розслідування було проведено судову інженерно-транспортну експертизу за експертним напрямом дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди № 9-793 від 13.10.2020 року, згідно з якою в діях водія ОСОБА_5 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається, а причиною виникнення зазначеної пригоди стало порушення водієм моноколеса ОСОБА_1 вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість водія ОСОБА_1 запобігти наїзду на себе залежала від виконання ним вимог п. 10.1 ПДР України (а.с.41).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування від 10 березня 2021 року та лист Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» № 789 від 23 квітня 2021 року про відмову у виплаті страхового відшкодування (а.с.12-13).

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами положень статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним і повним відшкодуванням потерпілому шкоди особою, яка завдала шкоду та зобов`язана її компенсувати. Сторонами деліктного зобов`язання, за загальним правилом, виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Водночас правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка її завдала, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

За приписами статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

В силу вимог статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди.

Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Разом із тим, матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого ОСОБА_1 або непереборної сили, а тому правильним є висновок суду першої інстанції про існування обов`язку безпосереднього заподіювача шкоди ОСОБА_2 відшкодувати її потерпілому у повному обсязі та наявність підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» на користь ОСОБА_1 витрат на лікування в сумі 32 320,00 гривень.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої про те, що згідно Правил дорожнього руху України моно колесо, яким керував позивач, не може вважатись транспортним засобом.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано той факт, що причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди стало порушення саме позивачем вимог п. 10.1 ПДР України, колегія суддів вважає неприйнятними.

Згідно з ч. 1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділові репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За приписами ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» cтраховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача моральну шкоду в розмірі 1 616, 00 гривень (32 320, 00 грн. х 5% : 100 = 1 616, 00 гривень).

Положеннями статті 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до розрахунку позивача, який не оскаржено відповідачем, пеня в сумі 1983,16 грн. правомірно стягнута судом першої інстанції на користь ОСОБА_1 .

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ОРАНТА-СІЧ» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2021 року_ у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова