Дата документу 10.03.2022 Справа № 554/1193/22
Провадження №2/554/1819/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Таран В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, в якому просила скасувати наказ Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 № 89/к від 09.02.2022 року про відсторонення від посади ОСОБА_2 ; стягнути з Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв`язку з відстороненням від роботи з 09.02.2022 року до дня поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 28.04.2021 року працює в Полтавському комунальному автотранспортному підприємстві 1628, з 01.10.2021 року переведена на посаду начальника юридичного відділу. Наказом Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 № 89/к від 09.02.2022 року відсторонена від роботи. Позивач відсторонення від посади вважає незаконним, оскільки це суперечить Конституції України. ОСОБА_1 вважає, що сама по собі вимога відповідача надати докази проведення відносно неї щеплення є незаконною. Посилання на ст. 46 КЗпП України та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є достатньою та самостійною правовою підставою для відсторонення через щеплення, оскільки погребує додаткового встановлення фактичних та правових підстав, а також потребує дотримання процедури, яка встановлена законом.

16 грудня 2021 року зареєстровано в Міністерстві юстиції України Наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» №2664 від 30.11.2021 року (далі - Наказ МОЗ 2664). Сам Наказ МОЗ 2664 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти СОV1D-19 він затверджує зміни до Переліку професій, виробництв і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням .

Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти СОV1D-19 Наказом МОЗ 2664 Змін до переліку професій п.9. Комунальних підприємств, установ і організацій не визначена, а лише затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Відсторонення у зв`язку з відсутністю щеплення проти СОV1D-19 без збереження заробітної плати вважає незаконним, оскільки це суперечить ряду законів України. Конституції України та Міжнародним нормативно-правовим актам ратифікованими Україною.

Фактичною підставою прийняття Наказу МОЗ №2664, як в ньому вказано, є забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики.

Позивач вказує, що регламентовано жорсткий перелік посад хто може приймати рішення про обов`язкові профілактичні щеплення. Не передбачено, що подібні рішення мають повноваження приймати наказом МОЗ чи постановою КМУ. Позивач зазначає, що закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а не МОЗ України без належної на те компетенції.

Єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, а МОЗ України відповідно за ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» може встановити лише перелік професій чи виробництв де виключно визначені законодавством профілактичні щеплення є обов`язковими.

ОСОБА_1 стверджує, що у Календарі профілактичних щеплень про інфекцію COVID взагалі не йдеться. Звичайно ж щеплення проти COVID не включено до Розділу II «Порядок проведення щеплень», точно так дану інфекцію не включено до Розділу III «Рекомендовані щеплення». Тоді як, Розділ І визначає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз.

На даний час відсутні належні правові підстави для відсторонення, адже наказ, яким затверджено перелік професій не відповідає вимогам «якості закону», оскільки будучи прийнятим з підстав епідеміологічних показників прийнятий за відсутності на це повноважень, містить вимогу про проведення щеплення за відсутності даного виду щеплень в єдиному нормативно-правовому акті, який затверджує перелік обов`язкових щеплень, в тому числі, і за епідемічними показниками.

Що ж стосується вимоги про те, що відсторонення має відбуватися в порядку, встановленому законом, як вже зазначалося, ні ст. 46 КЗпП, ні ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не містять власне порядку відсторонення, а лише вказують на умови, за яких таке відсторонення можливе.

Стосовно Полтавського КАТП-1628 не було подання про відсторонення від роботи Державної санітарно-епідеміологічної служи України, а відтак переліку осіб, які підлягають відстороненню від роботи також немає. З цієї підстави відсторонення від роботи також є незаконним.

Ухвалою суду від 16.02.2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Від відповідача Полтавського КАТП-1628 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач поклався на розсуд суду. У відзиві зазначено, що ОСОБА_1 працює в Полтавському комунальному автотранспортному підприємстві 1628 з 28.04.2021 року. На посаду начальника юридичного відділу переведена з 01.10.2021 року. Наказом Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 № 89/к від 09.02.2022 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_2 » була відсторонена від роботи, у зв`язку з ненаданням документа, що підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID -19. Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID -19 було вручене ОСОБА_1 25.01.2022 року, однак остання станом на 09.02.2022 року підтвердження отримання профілактичного щеплення проти COVID - 19 не надала.

Представник відповідача у відзиві зазначив, що Полтавське КАТП-1628 діяло на виконання вимог наказу МОЗ «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 30.11.2021 року № 2664. Пунктом 9 Наказу МОЗ передбачено обов`язковість проведення профілактичного щеплення проти COVID - 19 працівникам комунальних підприємств, установ та організацій.

Полтавське КАТП-1628 відповідно до Статуту є комунальним унітарним комерційним підприємством. Засновником та власником Полтавського КАТП-1628 є Полтавська міська територіальна громада в особі Полтавської міської ради. Відтак, будучи комунальним підприємством, Полтавське КАТП-1628 змушене було діяти на виконання Наказу МОЗ і відсторонити працівника, який не надав доказів щеплення проти COVID - 19.

Наказом Полтавського КАТП-1628 № 141/1/1//к від 01.03.2022 року «Про допуск до роботи» ОСОБА_1 допущено до роботи з 01.03.2022 року на підставі наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153» від 25.02.2022 року № 380.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, надала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача Полтавського КАТП-1628 Орос Н.Ю. у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення поклалась на розсуд суду.

Суд, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Зважаючи на те, що всі учасники справи в засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

З копії наказу № 358-к від 26.04.2021 року Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 прийнята на посаду провідного юрисконсульта з 28.04.2021 року (а.с.13).

Згідно наказу № 863-к від 29.09.2021 року Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, ОСОБА_1 провідний юрисконсульт переведена на посаду начальника юридичного відділу з 01.10.2021 року (а.с.14).

Відповідно до наказу № 89-к від 09.02.2022 року Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, ОСОБА_1 відсторонена від роботи з 09.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID - 19 без збереження заробітної плати (а.с.15).

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Стаття 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III встановлює, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Отже, статтею 12 Закону до обов`язкових віднесено щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1-2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Підпунктами 1-2 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій покладено забезпечення: 1) контролю за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153), відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

За Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

Підставою для відсторонення ОСОБА_1 від виконання роботи вказано: повідомлення працівників про обов`язкове щеплення та оскаржуваний наказ винесений начальником Полтавського КАТП-1628, керуючись статтею 46 Кодексу законів про працю України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 №1236.

Порядок відмови від здійснення обов`язкових профілактичних щеплень визначений у частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», в якій вказано, що якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а у разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків.

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.

Суду не надано достатніх належних та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні позивача від роботи у зв`язку із відсутністю у неї щеплення проти COVID-19 дотримано вимог ч.6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині отримання письмового лікарського підтвердження про відмову від обов`язкового профілактичного щеплення чи акту, складеного у присутності свідків, в разі відмови дати таке підтвердження, а також вимог ч.2 ст.27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» щодо недопуску позивача до роботи саме на підставі подання відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби.

Натомість відповідач виніс оскаржуваний наказ про відсторонення на підставі одного лише повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, яке саме по собі не створює жодних юридичних наслідків та не засвідчує юридичного факту відмови чи ухилення позивачки від обов`язкового профілактичного щеплення, а також факту ненадання нею медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, винесення відповідачем оскаржуваного наказу лише на підставі повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення, є порушенням вимог частин другої та шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини 2 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Відсторонивши позивача від роботи з порушенням вимог законодавства, відповідач порушив законне право позивача на працю.

Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване статтею 43 Конституції, включено до розділу ІІ Конституції і належить до основних прав і свобод людини та громадянина.

За статтею 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією.

Зокрема, пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України.

У своєму рішенні від 28 серпня 2020 року Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"» наголосив: в п. 3.2. Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 4, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Конституційний Суд України наголошує, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України.

Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень пункту 1 статті 92 Конституції таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ і Наказ МОЗ.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 76 Конституції).

Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав.

Частинами другою, третьою, шостою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України; якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує цей закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Оскільки рішення про відсторонення працівників від роботи прийнято у формі Постанови Кабінету Міністрів України та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19.

За таких обставин, вимоги позивача про скасування наказу відповідача від 09.02.2022 року № 89/к про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

За змістом частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідача Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 на користь позивачки ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09.02.2022 до 01.03.2022 року, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Слід зазначити, що дані щодо середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 беруться за 2 місяці до незаконного відсторонення позивача, тобто до 09.02.2022 року.

Враховуючи те, що позивач була відсторонена від роботи 09.02.2022 року і беручи до уваги дані довідки відповідача (а.с.16), середньоденна зарплата ОСОБА_1 становить 1369,36 гривень.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення ОСОБА_1 від виконання обов`язків начальника юридичного відділу складає 19171,04 грн. (1369,36 грн. х 14 днів) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 гривень.

На підставі ст.ст. 43, 64, 92 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», керуючись ст. 46, 235 КЗпП України, ст. ст. 5, 10, 23, 247, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Скасувати наказ Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628 № 89/к від 09.02.2022 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу.

Стягнути з Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Кагамлика, 84, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з відстороненням від роботи в сумі 19171,04 гривень.

Стягнути з Полтавського комунального автотранспортного підприємства 1628, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Кагамлика, 84, код за , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

відповідач: Полтавське комунальне автотранспортне підприємство 1628, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Кагамлика, 84, код за .

Суддя: А.М.Чуванова