Провадження №2/523/3153/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"15" лютого 2022 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Єпутатової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила прав користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою що втратила прав користування житловим приміщенням

Позивач обґрунтовує позов тим, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/99-01519 від 27.04.1999 р., посвідченого регіональною універсальною біржою «Александр-Н» ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2014 р. визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , який діяв в свої інтересах, а також в інтересах ОСОБА_4 з одної сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, посвідчений 27.04.1999 року № Н/99-01519 регіональною біржою «Александр-Н».

Тобто, позивач є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному будинку також зареєстрований відповідач по справі - ОСОБА_2 .

Також, позивач зазначає, що відповідач є колишнім чоловіком її дочки, та досить значний час не проживає разом з ними, не веде спільного господарства, крім того відповідач громадянин Австралії, в Україні не проживає та не відвідує з кінця 2019 року, не є членом сім`ї позивачки.

Крім того позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що реєстрація ОСОБА_2 у квартирі останньої створює додаткові складнощі для здійснення права власності, оскільки створює перешкоди щодо розпорядження майном, а також впливає на розмір оплати комунальних послуг, нарахування яких здійснюється у відповідності до кількості споживачів, зареєстрованих у квартирі, тобто, таким чином, позивачка несе додаткові витрати на утримання власності.

Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № Н/99-01519 від 27.04.1999 р., посвідченого регіональною універсальною біржою «Александр-Н» ОСОБА_1 є власником квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 24.03.2014 р. визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , який діяв в свої інтересах, а також в інтересах ОСОБА_4 з одної сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, посвідчений 27.04.1999 року № Н/99-01519 регіональною біржою «Александр-Н».

19.10.2017 року заочним рішенням Суворовського районного суд м. Одеси було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ).

Згідно довідки № Д1-150574-ф/л від 03.08.2020 р. про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрований за даною адресою.

Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу УРСР - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частина 1 ст.51Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17,провадження №14-64цс20, зробила наступний висновок: «…Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України…».

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року по справі № 182/7347/18, провадження № 61-19252св19. В даній Постанові ВС також зазначив, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що позивач посилався на те, що він як власник майна відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю, зокрема вимагати виселення відповідачів, яким він надав право користування зазначеним житловим приміщенням тимчасово, на період його проживання за межами України.

Через наявність реєстрації особи, яка зареєстрована у вказаній квартирі, але фактично тривалий час в ній не проживає, позивач вимушений сплачувати більші платежі за комунальні послуги, з розрахунку на всіх осіб зареєстрованих за адресою; відповідач, в свою чергу, комунальні послуги не сплачує, бо у квартирі фактично не проживають.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо).

Відповідно до абзацу 10 ст. З Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності, на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду в розмірі 908, 00 гривень.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 263-265, 280, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації місця проживання - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації місця проживання.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне проживання серія НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Ренійським РВ УМВС України в Одеській області РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн.

Вказане рішення є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеного у рішенні особи.

Заочне рішення може бути переглянуто Суворовським районним судом м. Одеси за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити рішення до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 21.02.2022 року.

Суддя