Справа № 521/4911/18
Провадження № 2/521/89/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мирончук Н.В.,

секретаря судового засідання - Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, а саме 3/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, а саме 3/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований наступними обставинами.

ОСОБА_1 на праві власності належить 3/100 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, від 22.06.2017 року, посвідченого Верезуб К.О., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.06.2017 року (запис про реєстрацію права власності № 921).

Позивач стверджує, що після реєстрації права власності на 3/100 часток будинку АДРЕСА_1 , він мав намір зареєструватись в ньому, зробити ремонт та переїхати туди разом з дружиною та дітьми, проте дізнався, що у вказаному будинку зареєстровані відповідачі: колишня дружина його батька ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 .

Як вказав позивач, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на той час набули право користування квартирою, як члени сім`ї власника - ОСОБА_4 .. Шлюб між батьком позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано 11.02.1981 року.

Також, позивач вказав, що ОСОБА_3 вселився у квартиру АДРЕСА_2 та зареєстрований у ній з 30.02.1988 року зі згоди колишнього власника - ОСОБА_5 , але більше ніж 10 років в ній не проживає, а відповідач ОСОБА_2 в дану квартиру вселилась у 1977 році.

Як вказує позивач, на даний час він є єдиним власником спірного житла. На думку позивача, права відповідачів на користування квартирою, які не є власниками спірної квартири, були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності припинилося і право відповідачів на користування вказаним житлом.

Враховуючи викладене, позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні його власністю, оскільки реєстрація місця проживання відповідачів в будинку перешкоджає йому в повній мірі користуватись житлом.

Позивач у судове засідання не з`явився, до канцелярії суду його представник надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання по справи повідомлялись належним чином.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 3/100 часток будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, від 22.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Верезуб К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 921.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені 3/100 (три/сотих) часток будинку належали батькові позивача - ОСОБА_4 на праві спільної часткової приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, від 20.08.1976 року (а.с.17).

Зі змісту виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію № 2267, від 15.02.2018 року, вбачається, що в належній позивачу квартирі з 30.02.1988 року і по теперішній час зареєстровані відповідач ОСОБА_3 , а з 03.02.1977 року і по теперішній час зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.23).

У відповідності до Акту про непроживання, відповідач ОСОБА_3 , не проживає у квартирі, яка належить ОСОБА_1 більш ніж 10 років (а.с.19).

На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 29.01.2020 року, по справі № 521/9747/1, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду, від 18.02.2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання майна - 3/100 часток будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя та визнання договору дарування, від 22.06.2017 року, недійсним було відмовлено (а.с.82-88).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постанові Верховного Суду України, від 27.05.2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування частиною будинку підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, так як судом встановлено, що відповідачі не являються власниками квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами квартирою що, відповідно, порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391, 403, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 16, 81, 141, 223, 264, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання особи такими, що втратили право користування житлом, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житлом, а саме 3/100 частками будинку АДРЕСА_3 .

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме 3/100 частками будинку АДРЕСА_3 .

Зобовязати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в здійсненні права користування і розпорядження 3/100 частками будинку АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук