Номер провадження: 22-ц/813/3990/22
Номер справи місцевого суду: 522/8146/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», Комунального підприємства «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року, представник ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», Комунального підприємства «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

03 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, а саме останній звернувся з позовною заявою до ПАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: КП «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС»; ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно уточнених позовних вимог, представник позивача просить суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія Арсенал страхування» на його користь відшкодування матеріальних збитків на загальну суму - 77216,01 грн.; витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 1200,00 грн.; судові витрати.

ОСОБА_3 мотивує свої вимоги тим, що 12 січня 2016 приблизно о 07 год. 30 хв. тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_4 , рухаючись по вулиці Грецькій у м. Одесі, допустив зіткнення з автомобілем ТОЙОТА, д/н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Факти та обставини ДТП підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення серії АП2 №243694 від 12.01.2016 року та схемою місця ДТП, яке сталося 12 січня 2016 року, а також відеозаписом знятим на камеру зовнішнього відео нагляду.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/2365/16-п від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Провадження по адміністративній справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення.

Проте, постановою апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2016 року вказану постанову місцевого районного суду скасовано з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови. Мотивуючи таке рішення, суддя апеляційного суду Фаріна В.П., зокрема, зазначив, що згідно протоколу про адміністративне порушення водій ОСОБА_2 перед виїздом не перевірив та не впевнився в технічній справності і комплектності автобусу, здійснив його експлуатацію за наявності несправності, але в протоколі не вказано, при наявності яких саме несправностей і якої некомплектності здійснювалась експлуатація транспортного засобу. На думку судді, саме у цьому виразилися порушення судом першої інстанції положень ст.ст.245, 252, 256 КУпАП, що і стало підставою для скасування оскаржуваної постанови про притягнення водія тролейбусу до адміністративної відповідальності. Сам факт скоєння ДТП та заподіяння транспортним засобом шкоди іншим транспортним засобам не спростовувався.

Зі схеми місця ДТП, яке сталося 12 січня 2016, вбачається, що цивільна відповідальність власника тролейбусу «ЗІУ-9» н/ НОМЕР_2 , яким являється КП «Одесміськелектротранс», застрахована ПрАТ «СК «Арсенал страхування» (додається договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/0/1).

Листом від 610-0у від 12 січня 2017 ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що вина у вчиненому ДТП водія тролейбусу ОСОБА_2 належним чином не встановлена, а вимоги Договору страхування стосовно надання документів (рішення суду щодо встановлення вини водія) не можуть бути виконані, що і стало підставою для звернення з вказаною позовною заявою.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: КП «ОДЕСМІСЬКЕЛЕКТРОТРАНС»; ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту постанови апеляційного суду Одеської області у справі про адміністративне правопорушення № 522/2365/16-п від 14.11.2016 року, якою скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про визнання ОСОБА_2 , винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП не можна дійти висновку про встановлення невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам Правил дорожнього руху. Апелянт вважає, що вказаний випадок є страховим, з огляду на приписи ЗУ «Про страхування» та з урахуванням правил договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 38/15-ДЦВ/О/1. Крім того ОСОБА_3 зазначає, що до такого висновку дійшов і Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 23.01.2020 року у справі № 522/11907/17, таким чином суд першої інстанції проігнорував обставини, встановлені рішенням суду від 23.01.2020 року, які мають преюдиційне значення та порушив норми процесуального права (п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України). ОСОБА_3 також посилається на те, що відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. На думку апелянта, застосовані судом першої інстанції висновки Верховного суду, викладені у постановах № 910/7686/17 від 23.04.2018 року, № 906/804/17 від 12.10.2018 року та № 910/21313/16 від 28.03.2018 року взагалі не регулюють правовідносини з приводу стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а тому не можуть бути застосовані у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року залишити без задоволення, а рішення без змін посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно встановив природу правовідносин та прийшов до правильного висновку. Страхова компанія зазначає, що згідно п.15.1.7 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 38/15-ДЦВО/1 від 13.03.2015 року у страховика виникає обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування у разі якщо зобов`язання страхувальника відшкодувати заподіяну шкоду встановлене рішенням суду, яке набуло чинності або за згодою сторін, якщо водія страхувальника буде визнано винним згідно з постановою суду. Страхова компанія посилається на те, що зобов`язання страхувальника (третьої особи) відшкодувати заподіяну шкоду не встановлене рішенням суду, яке набуло чинності. Постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про визнання водія тролейбусу ОСОБА_2 винним - скасовано. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» зазначає, що оскільки у справі відсутнє рішення суду щодо встановлення вини осіб, що спричинили шкоду, а тому у страховика, відповідно до умов договору страхування, відсутній обов`язок щодо виплати страхового відшкодування, а тому на думку страхової компанії вищезазначене ДТП не є страховим випадком та є всі підстави для відмови у позові.

Крім того відповідно до п.16.2.4 договору страхування, не покривається страховим захистом відповідальність страхувальника за заподіяння шкоди потерпілим особам внаслідок ДТП, якщо ДТП визнана в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам ПДР.

З огляду на вказане, страхова компанія вважає, що оскільки дорожньо-транспортна пригода є наслідком невідповідності технічного стану для забезпеченого транспортного засобу, а тому заявлена подія є винятком із страхового випадку, а тому не породжує обов`язку страховика щодо виплати страхового відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового слідства не знайшла свого підтвердження наявність страхового випадку за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року, що сталося в наслідок дорожньо-транспортної пригоди 12.01.2016 приблизно о 07 год. 30 хв. між тролейбусом «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_4 , та автомобілем ТОЙОТА, д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 .

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 12 січня 2016 року приблизно о 07 год. 30 хв. тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись по вулиці Грецькій у м. Одесі, допустив зіткнення з автомобілями:

- «АУДІ» державний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 ;

- «ПЕЖО» державний номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_6 ;

- ТОЙОТА, державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1,

а також з тролейбусом ЮМЗ-1 борт № НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_7 , який належить КП «Одесміськелектротранс» внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Крім цього під час ДТП тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6 , що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 також пошкодив вуличний сміттєвий бак, який належить ТОВ «ТВ-Серрус».

У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що водій тролейбуса «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 перед виїздом не переконався, що тролейбус знаходиться у технічно справному стані і комплектності та здійснив експлуатацію тролейбуса за наявності несправності, що призвело до ДТП, внаслідок якого були пошкоджені транспортні засоби та вуличне обладнання зі збору твердих побутових відходів.

Згідно постанови Приморського районного суду м. Одеси №522/2365/16-п від 10.10.2016 року громадянина ОСОБА_2 було визнано винним в скоєні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП, провадження по справі закрито в зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення, згідно з ч.2 ст.38 КУпАП.

Згідно постанови апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року, постанову судді Приморського районного суду м. Одеси №522/2365/16-п від 10.10.2016 року було скасовано.

Цивільно-правова відповідальність власника тролейбуса «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Арсенал Страхування», що підтверджується копією договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року.

Листом від 610-Оу від 12.01.2017 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що вина у вчиненому ДТП водія тролейбусу ОСОБА_2 належним чином не встановлена, а вимоги Договору страхування стосовно надання документів (рішення суду щодо встановлення вини водія) не можуть бути виконані.

Судова колегія виходить з такого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до частини першій статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 754/1114/15-ц вбачається, що право потерпілого на відшкодування за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), було відступлено від правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 754/1114/15-ц (на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні) та зроблено висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе, у межах суми страхового відшкодування, виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У постанові від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Проте покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування відповідальності та сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2016 року приблизно о 07 год. 30 хв. тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись по вулиці Грецькій у м. Одесі, допустив зіткнення з автомобілем ТОЙОТА, державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Між сторонами виникли правовідносини з відшкодування шкоди.

В даній справі КП «Одесміськелектротранс» є особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, а отже саме КП «Одесміськелектротранс» відповідає за завдану шкоду, оскільки не доведено під час розгляду справи, що шкоду було завдану внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При цьому власник автомобіля, який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шляхом звернення з позовом саме до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільну-правову відповідальність.

Відповідний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі 755/18006/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що цивільна відповідальність власника тролейбусу «ЗІУ-9» н/б НОМЕР_6, яким являється КП «Одесміськелектротранс», застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування».

Відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 38/15-ДЦВ/О/1/У-У/2015/177 від 13.03.2015 року ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих осіб складає 50 000 грн.

Додатковою угодою № 1 від 13.03.2017 року до вказаного договору добровільного страхування № 38/15-ДЦВ/О/1/У-У/2015/177 від 13.03.2015 року збільшений загальний страховий платіж та ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих осіб до 100 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що внаслідок настання страхового випадку саме на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» покладається обов`язок щодо відшкодування матеріальних збитків, завданих позивачу в межах ліміту відповідальності передбаченого договором добровільного страхування.

Доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про те, що вищезазначене ДТП не є страховим випадком є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 4.1 вищевказаного, укладеного між позивачем та ПрАТ «СК «Арсенал страхування», договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, передбачено відповідальність страхувальника за завдані транспортним засобом збитки майну потерпілих.

Згідно пункту 15.1 вказаного вище договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, страховим випадком за цим договором є факт заподіяння шкоди життю, здоров`ю та/або майну потерпілої особи внаслідок ДТП, цивільну відповідальність за заподіяння яких несе страхувальник або водій.

Відповідно до пункту 16.2.4 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту, не покривається страховим захистом відповідальність страхувальника за заподіяння шкоди потерпілим особам, внаслідок ДТП, якщо ДТП визнано в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам ПДР.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що з встановлених у справі обставин вбачається, що 12 січня 2016 року приблизно о 07 год. 30 хв. тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 допустив зіткнення з автомобілями:

- «АУДІ» державний номер НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 ;

- «ПЕЖО» державний номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_6 ;

- ТОЙОТА, державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1,

а також з тролейбусом ЮМЗ-1 борт № НОМЕР_5 під керуванням ОСОБА_7 , який належить КП «Одесміськелектротранс» внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Крім цього під час ДТП тролейбус «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6 , що належить КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 також пошкодив вуличний сміттєвий бак, який належить ТОВ «ТВ-Серрус».

Тобто, пошкодження зазначених транспортних засобів, в тому числі і транспортного засобу позивача відбулося під часу руху тролейбуса КП «Одесміськелектротранс», під керуванням водія ОСОБА_2 і даний тролейбус у встановленому порядку застрахований ПрАТ «СК «Арсенал страхування» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року.

Зі змісту постанови апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року, якою скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про визнання ОСОБА_2 винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП вбачається, що апеляційна скарга захисника Сідневича М.І. була задоволена частково і апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції, який встановив вину ОСОБА_2 у скоєнні ДТП через обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме, що: «водій тролейбуса «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 перед виїздом не переконався, що тролейбус знаходиться у технічно справному стані і комплектності та здійснив експлуатацію тролейбуса за наявності несправності, що призвело до ДТП, внаслідок якого були пошкоджені транспортні засоби».

При цьому скасовуючи постанову районного суду з підстав того, що ані у протоколі, ані у постанові районного суду не наведено, не встановлено та не підтверджено, які саме технічні чи інші несправності були в наявності перед виїздом тролейбусу на лінію і призвели до ДТП, апеляційний суд не закрив у відношенні ОСОБА_2 провадження у справі за ст. 124 КУпАП через відсутність складу адміністративного правопорушення з підстав п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Тобто з даної постанови не вбачається, що сам факт пошкодження водієм тролейбусу, належного КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 під час руху по вул. Грецькій 12.01.2016 року транспортних засобів, в тому числі транспортного засобу позивача не мав місця або що у пошкодженні транспортного засобу позивача відсутня вина водія тролейбусу ОСОБА_2 , як обов`язковий елемент складу адміністративного правопорушення.

Висновок апеляційного суду у справі про адміністративне правопорушення про скасування постанови районного суду якою було встановлено вину ОСОБА_2 через експлуатацію ним тролейбусу у технічно несправному стані, що призвело до ДТП, заснований на тому, що у протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано, яка саме технічна несправність мала місце під час експлуатації ОСОБА_2 тролейбусу 12.01.2016 року, а суд в свою чергу не встановив чи дійсно мала місце технічна несправність тролейбусу, яка саме і чи дійсно ця несправність перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з ДТП .

Проте, сам факт пошкодження транспортного засобу позивача під час руху тролейбусу належного КП «Одесміськелектротранс» під керуванням водія ОСОБА_2 , під сумнів не ставився і у постанові апеляційного суду не спростовувався.

В розумінні глави 82 ЦК України у деліктних правовідносинах щодо відшкодування шкоди вина завдавача шкоди презюмується і особа, яка завдала шкоду звільняється від відповідальності, якщо доведе, що шкода завдана не з її вини.

При цьому відсутність постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не означає звільнення цієї особи від цивільно-правової відповідальності, пов`язаної з відшкодуванням завданої майнової шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.07.2019 року у справі № 166/646/18 від 18.03.2020 року у справі № 328/2750/18.

З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідач (володілець джерела підвищеної небезпеки) звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду лише якщо доведе, що ця шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як вбачається з доданої до справи копії судового рішення - у провадженні суду перебувала справа № 522/11907/17 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс», треті особи: ОСОБА_2 та Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23.01.2020 року у справі № 522/11907/17 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року - скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Одесміськелектротранс» про стягнення шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - відмовлено. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не було залучено до участі у справі в якості належного відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування». При цьому судом встановлено скоєння 12.01.2016 року ДТП водієм тролейбуса «ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 , а також що тролейбус ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, КП «Одесміськелектротранс» на час ДТП був включений до додатку до договору добровільного страхування і що ДТП мало місце під час дії договору страхування.

Підстави та обґрунтування відмови у позові ОСОБА_1 до КП «Одесміськелектротранс» - через наявність у ДТП 12.01.2016 року ознак страхового випадку за договором добровільного страхування і не залучення в якості належного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», не оскаржені ані ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування», ані КП «Одесміськелектротранс», ані водієм ОСОБА_2 .

У справі, рішення в якій переглядається в апеляційному порядку, відсутність підстав вважати ДТП від 12.01.2016 року страховим випадком - в тому числі через відсутність вини у ДТП водія ОСОБА_2 або що ДТП відбулося саме через наявність технічної несправності тролейбусу мало ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» або принаймні КП «Одесміськелектротранс» чи сам ОСОБА_2 , які також були залучені до участі у справі.

Проте відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» обмежилося формальним посиланням на постанову судді апеляційного суду Одеської області від 14.11.2016 року, якою було скасовано постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2016 року про встановлення вини у ДТП водія КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 через наявність технічної несправності тролейбусу, оскільки як зазначив апеляційний суд, не було встановлено і доведено яка саме несправність тролейбусу мала місце під час ДТП і чи дійсно наявність такої несправності тролейбусу перебуває у причино-наслідковому зв`язку з ДТП.

Між тим зміст постанови апеляційного суду Одеської області у справі про адміністративне правопорушення від 14.11.2016 року не надає підстав вважати встановленою невідповідність технічного стану та обладнання забезпеченого транспортного засобу діючим вимогам Правил Дорожнього Руху та визнання ДТП 12.01.2016 року безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання Забезпеченого транспортного засобу вимогам Правил дорожнього руху , як це передбачено у п. 16.2.4. Договору добровільного страхування №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року, укладеного між КП «Одесміськелектротранс» та ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування».

Доказів, які б підтверджували наявність невідповідності технічного стану вимогам та Правилам дорожнього руху і що ДТП 12.01.2016 року є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання тролейбусу ЗІУ-9», номер борту НОМЕР_6, КП «Одесміськелектротранс» вимогам Правил дорожнього руху (висновок експертизи, акт службового розслідування на підприємстві тощо) або що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - не представлено.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вказаний випадок (обставини, якими заподіяно матеріальну шкоду позивачу (ДТП)), є страховим, з огляду на приписи Закону України «Про страхування» та з урахуванням змісту договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1.

Відповідно до висновку експерта №5833 від 28.01.2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля складає 91 906, 59 грн. (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот шість гривень п`ятдесят дев`ять копійок), а вартість матеріального збитку, який заявлений позивачем до стягнення - 54 453, 57 грн. (п`ятдесят чотири тисячі чотириста п`ятдесят три гривні п`ятдесят сім копійок).

При цьому, судом встановлено, що ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було належним чином сповіщено про дату та місце проведення експертизи й можливість участі у ній.

Частиною 3 ст. 20 ЗУ « Про страхування» встановлено обов`язок страховика при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до п. 15.2. Договору добровільного страхування №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року подія, зазначена у п. 15.1. Договору, визнається страховим випадком за умови, якщо:

-ДТП (обставини, причини, що спричинили заподіяння шкоди), сталася протягом строку дії Договору;

-Вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну Потерпілих осіб, пред`явлені Страхувальнику (особі, відповідальність якої застрахована) протягом строку дії Договору або після його закінчення, якщо шкода спричинена страховим випадком, який стався в період дії Договору;

-Заподіяння шкоди сталося у місці (території) дії Договору;

-Був прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю Страхувальника (особи, відповідальність якої застрахована)та фактом заподіяння шкоди;

-Пред`явлені потерпілими вимоги щодо відшкодування заподіяної Страхувальником (особою, відповідальність якої застрахована) шкоди заявлені та підтверджені відповідно до та на підставі норм чинного законодавства, діють у місці дії Договору;

-Фат заподіяні шкоди є обґрунтованим та доведеним належними документами, зазначеними у розділі 19 Договору;

-Зобов`язання Страхувальника (особи, відповідальність якої застрахована) відшкодувати заподіяну шкоду встановлена рішенням суду, що набуло чинності, або за згодою сторін, якщо водія Страхувальника буде визнано винним згідно з постановою суду.

Оскільки вина завдавача шкоди - водія тролейбусу КП «Одесміськелектротранс» ОСОБА_2 будучи у розумінні глави 82 ЦК України презюмованою, ним або його роботодавцем та володільцем джерела підвищеної небезпеки чи страховиком не спростована, і таким чином вважається встановленою при перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку по даній цивільній справі, відсутні підстави для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з простроченням зобов`язання страховика.

Тому в частині вимог про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь позивача інфляційних втрат - 17 312 грн. 76 коп. та 3% річних 5 449 грн. 68 коп. за період з 13.01.2017 року до 20.05.2020 року слід відмовити.

Разом з тим зі страховика на користь потерпілої від ДТП особи - ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 1 200 грн. (реальні збитки в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України), які останній сплатив СПД ОСОБА_8 13.01.2017 року (а. с. 25).

З огляду на вказане, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_1 про необхідність стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на його користь матеріальних збитків на загальну суму 55 653 грн. 57 коп., з яких сума страхового відшкодування у розмірі 54 453 грн. 57 коп., витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 1200 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції дійсно не в повному обсязі врахував обставини, викладені у вказаній постанові суду та допустив порушення норм матеріального права.

За таких обставин, зважаючи на викладене та враховуючи норми ст.263, п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, оскаржуване рішення районного суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з підстав та обґрунтувань викладених в цій постанові апеляційного суду.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки внаслідок перегляду справи в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково, з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду і за подання апеляційної скарги.

При поданні позову до суду, позивачем сплачено судовий збір 840 грн. 80 коп., за подання апеляційної скарги 1261 грн. 20 коп., а всього - 2 102 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 фактично задоволені на 71%, внаслідок чого з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 492 грн. 42 коп. (2 102* 71%).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальних збитків суму страхового відшкодування у розмірі 54 453 грн. 57 коп. та витрати за проведення експертного дослідження у розмірі 1200 грн., в всього стягнути 55 653 грн. 57 коп.

В решті вимог - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 492 грн. 42 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 23.03.2022 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О.Погорєлова

О.В.Князюк