Справа № 347/2205/20
Провадження № 22-ц/4808/295/22
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря Возняк В.Д.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 29 листопада 2021 року ухвалене у складді судді Гордія В.І. у м.Косів у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк» (далі АТ КБ «Приват Банк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 31 996,53 грн.

Позовна заява мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг, у зв?язку із чим підписав заяву №б/н від 17.04.2012 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що при підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. Однак, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом. Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк»: заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 17.04.2012 року у розмірі 31996,53 грн станом на 11.10.2020 року яка складається з: 25974,66 грн заборгованість за тілом кредиту; 0,00 грн- заборгованість за поточним тілом кредиту; 25974,66-заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00- заборгованість за нарахованими відсотками; 6021,87 грн- заборгованість за простроченими відсотками 0,00 грн- заборгованість за вітсотками нарахованими за прострочений кредит; 0,00 грн-нарахована пеня; 0,00-нарахована комісія;
Рішенням Косівського районного суду від 29 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь АТ КБ «Приват Банк» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги 50, , рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.04.2012 року станом на 11.10.2020 року в розмірі 25974 (двадцять п?ять тисяч дев?ятсот сімдесят чотири) грн 66 коп., а також 2102 (дві тисячі сто дві) грн оплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового яким відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального права та процесуального закону й ухвалив незаконне рішення. Зокрема, заперечує достовірність всіх документів, долучених до позовної заяви з підстав неналежного їх засвідчення, відповідно до вимог закону, зокрема заяви позичальника від 17.04.2012 року; витягу з «Умов та прави надання банківських послуг» у редакції що діяла на момент підписання заяви; наказу банку щодо затвердження «Умов та прави надання банківських послуг» у редакції що діяла на момент підписання заяви. Вважає, що оригінали вказаних документів позивачем не було долучено до позовної заяви, а засвідчені копії цих документів не є належними та допустимим доказами. Разом з тим, вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з нього судовий збір у повному обсязі, так як позовні вимоги позивача задоволені частково.

У січні 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» подала відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує доводи подані апелянтом, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прость залишити його без змін. Зокрема, вказує що, якщо відповідач військовослужбовець, який має невиконані зобов`язання (зокрема, кредитні зобов`язання) він повинен був: звернутися до установи (зокрема, банку) з заявою провести звірку зобов`язань та отримати довідку із сумою залишку заборгованості по тілу кредиту, а також процентах, комісіях, штрафах тощо. Цей етап є важливим і представник банку радить починати з нього задля розуміння реальної «картини» зобов`язання, що буде підтверджено офіційною інформацією від банку. Звертатися можна особисто, через представника (який має підтверджуючі документи), а також поштою (лист радимо відправляти з описом вкладення та повідомленням про вручення). Звернутися до установи (банку) із заявою про звільнення від сплати штрафних санкцій, пені і процентів по кредиту, а також про звільнення від сплати страхових платежів, якщо такі передбачені кредитним договором. Таким чином, підсумовуючи викладене вище, звертають увагу суду, що Відповідач із заявою про звільнення від сплати штрафних санкцій, пені і процентів по кредиту із доданням вказаних вище копій документів не звертався. Разом з тим, вважають що надані до суду докази не дозволяють встановити факт проходження військової служби Відповідачем. Одночасно ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, на даний час, Відповідач належним чином свої зобов`язання за Кредитним Договором не виконав.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що на підставі кредитного договору про надання банківських послуг № б/н від 17.04.2012 року відповідачем отримано 25974 (двадцять п?ять тисяч дев?ятсот сімдесят чотири) грн 66 коп., які у добровільному порядку не повернуті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 17 квітня 2012 року, яка на 11.10.2020 року становить у розмірі 25974, грн, а також 2102 (дві тисячі сто дві) грн оплаченого судового збору. Не підлягають стягненню 6021,87 грн- заборгованість за простроченими відсотками, оскільки умовами кредитного договору про надання банківських послуг не передбачено стягнення відсотків за користування кредитом, що відповідає правовій позиції викладеній у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 9провадження №14-131цс19).

Ухвалене судом першої інстанції рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 25 974,53 грн відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, згідно анкети-заяви б/н від 17.04.2012 року (а.с.15), позивач відкрив на ім`я відповідача 17.04.2012 року картковий рахунок. Підписавши вказану заяву відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. А також своїм підписом засвідчив, що він ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (зворот а.с.15).

Відповідно до наданої банком довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , картковий рахунок відповідачу дійсно було відкрито 17.04.2012 року без встановлення суми кредитного ліміту, і ще станом на 22.04.2016 року кредитний ліміт був встановлений в розмірі 0,00 грн. А починаючи з 07.11.2018 року, відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 35000 гривень, який протягом 2019 року було зменшено і станом на 28.10.2019 року він становив 26650 грн. (а.с.13)

Як видно з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 17.04.2012 року (а.с.11-12), виданої АТ КБ «Приват Банк» у вигляді таблиці, загальна сума заборгованості починаючи з 01.07.2019 року та станом на 11.10.2020 року становить 31996,53 грн, зокрема: заборгованість за тілом кредиту (в тому числі за простроченим тілом кредиту) складає 25974,66 грн; заборгованість за простроченими відсотками 6021,87 грн.

При цьому, з наданої банком виписки по рахунку за договором №б/н станом на 12.10.2020 року (а.с.50-67) видно, що починаючи з 21.05.2012 року банк відкрив ОСОБА_1 рахунок депозиту з початковою сумою 9000 грн і відповідач користувався вказаним рахунком як кредитним, тобто знімав і поповнював кошти на рахунку (а.с.67).

07 листопада 2018 року на вказаному банківському рахунку ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт в розмірі 35000 грн., з якого відповідач 10.11.2018 року через додаток Приват 24 здійснив переказ коштів в розмірі 33800 грн. на свою карту (зворот а.с.52), і надалі продовжував користуватись вказаним банківським рахунком, що підтверджується постійним рухом коштів на рахунку (зняття, переказ, поповнення коштів, тощо) відображеним у виписці по рахунку. Тобто вказаний банківський рахунок було переведено з депозитного на кредитний, і станом на 01.09.2020 року кредитна заборгованість становила 31996,53 грн.

Згідно копії довідки виданої банком, ОСОБА_1 було видано банківські картки тричі: 17.04.2012 року зі строком дії до 12/15, 22.04.2016 року зі строком дії до 05/19 та 11.11.2017 року зі строком дії до 10/21 (а.с.14).

Як вбачається з копії посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 17.08.2015 року (а.с.150), та копії довідки Військової частини НОМЕР_4 від 13.03.2015 року за №1311, ОСОБА_1 є учасником бойових дій та з 04.01.2015 року по 16.02.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в Луганській області (а.с.151).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.04.2012 року, посилався на Умови та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом не може бути, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17 квітня 2012 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26 листопада 2020 року ), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Ухвалюючи рішення про стягнення на користь банку заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.04.2012 року станом на 11.10.2020 року в розмірі 25974 (двадцять п?ять тисяч дев?ятсот сімдесят чотири) грн 66 коп., яка підтверджена поданою позивачем випискою про рух коштів відповідача, суд першої інстанції вірно врахував, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому підлягають стягненню у судовому порядку.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не має заборгованісті за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 17.04.2012 року, оскільки є голослівними та підтверджені належними і допустимими доказами. Крім того, наведені доводи в апеляційній скарзі зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, тому задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення щодо стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до статті 1 цього закону судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

При цьому пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» («Пільги щодо сплати судового збору») встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій.

Згідно посвідчення № НОМЕР_5 виданого 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Частиною сьомою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, апеляційним судом враховано, що за подання позовної заяви позивачем сплачено 2 102 грн судового збору. Однак, задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк»), суд не звернув увагу на положення статті 5 Закон України «Про судовий збір» та помилково вважав, що зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки відповідача у цій справі звільнений від сплати судового збору в силу вимог закону, то відшкодування сплати судового збору іншій стороні, на користь якої ухвалене рішення, має відбуватись за рахунок держави.

Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, правильне по суті рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 411 ЦПК України та ухваленню в цій частині нового рішення, яким судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви, підлягає компенсації за рахунок держави шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби України.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України) становить 2393 грн.

Ціна позову в даній справі становить 31 996,53 грн, яка станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2393 грн*100=239 300 грн).

Отже зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Косівського районного суду від 29 листопада 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 2102 (дві тисячі сто дві) грн сплаченого судового збору скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку України на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати, що складаються із судового збору, у розмірі 2102 (дві тисячі сто дві) грн.

У іншій частині рішення Косівського районного суду від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк
Л.В.Василишин
І.О.Максюта