Справа № 513/1070/21
Провадження № 2/513/79/22
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2022 року Саратський районний суд Одеської області в складі

головуючого судді Рязанової К.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Фабрикатор Н.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Манової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Сарата Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Саратського опорного закладу загальної середньої освітньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Саратського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначає, що вона працює вчителем математики в Світлодолинському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів філія Саратського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів-гімназія. 05 листопада 2021 року наказом №197-к позивача було відсторонено від роботи (виконання робіт) без збереження заробітної плати як таку, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 та не надала медичний висновок, виданий закладом охорони здоров`я про наявність проти показань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 з 08 листопада 2021 року на час до отримання щеплення проти COVID-19 або до надання медичного висновку про наявність абсолютних протипоказань до проведення щеплень проти COVID-19. Однак, позивач стверджує, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави для відсторонення у відповідності до ст.46 КЗпП України, так і у відповідності до ст.12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб. Конституція України не визначає серед випадків обмеження права на працю, обмеження пов`язане щепленням проти COVID-19, встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України, як це було встановлено рішенням Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28 серпня 2020 року. Крім того, оскаржуваний наказ є загальним, містить посилання на норми правових актів, без конкретної підстави відсторонення, та винесений стосовно груп осіб без встановлення точних фактів по відношенню до них. Також, у наказі відсутні встановлені факти відмови чи ухилення від проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 саме позивачем. При цьому, із змісту наказу взагалі неможливо встановити, яка із вказаних подій (відмова чи ухилення) мала місце по відношенню до позивача.

07 лютого 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 25 березня 2022 року у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву відмовлено.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та зазначила, що наказ відповідача про відсторонення її від роботи винесений з порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, ст. 46 КЗпП України, та є незаконним, оскільки зазначеними нормами не передбачено відсторонення особи від роботи, у зв`язку із відсутністю щеплення від респіраторної хвороби COVID-19. Вважає, що чинним законодавством України не передбачено можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення COVID-19, тому є всі підстави для задоволення позову. Також позивачка зазначила, що у вересні місяці 2021 року вона вже мала антитіла до респіраторної хвороби COVID-19, а також у жовтні 2021 року перехворіла на запалення легень, однак під час ознайомлення із повідомленням про відсторонення від 05 листопада 2021 року та наказом про відсторонення 05 листопада 2021 року, жодних документів вона не долучала та про це у повідомленні вона не зазначала, а лише 08 листопада 2021 року в усній формі, повідомила директору школи про наявність у неї антитіл до респіраторної хвороби COVID-19 та просила про відстрочку у щепленні. Також, позивачка зазначала, що вона має всі обов`язкові щеплення, а на рівні закону не встановлено обов`язкового щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, вакцинація є добровільною; вона не бажає вакцинуватись із власної волі, та ніхто не може вимагати від неї відомості про її стан здоров`я. Станом на дату розгляду справи спірний наказ є нескасованим, а її відновлено на роботі лише на період воєнного стану.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що виданню наказу про відсторонення від роботи передувало вручення позивачці ОСОБА_1 повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Позивачкою не було надано роботодавцю відомостей щодо того, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування. Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував саме відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено постановою Кабінету Міністрів України №1236. Право позивачки на працю було тимчасово обмежено у шкільному навчальному закладі з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивачка відмовилась від обов`язкового щеплення, і відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача та представника відповідача, суд дійшов до такого висновку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 працює вчителем математики в Світлодолинському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів філія Саратського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів-гімназія.

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в строк до 05 листопада 2021 року.

05 листопада 2021 року наказом директора Саратського опорного закладу загальної середньої освіти № 197-к було відсторонено від роботи ОСОБА_1 з 08 листопада 2021 року до усунення причин, що його зумовили.

Наказом від 07 березня 2022 року №75-К відновлено на роботі ОСОБА_1 , вчителя математики Світлодолинського ЗЗСО І-ІІ ступенів філія Саратського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів гімназія, з 07 березня 2022 року до завершення воєнного стану, але не пізніше 07 червня 2022 року (закінчення терміну укладання трудового договору).

Позивачка звертаючись до суду посилається на незаконність вимоги відповідача щодо її обов`язкового щеплення та відсутності законних підстав для її обов`язкового щеплення.

Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 1 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

За змістом статті 5 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно з приписами пункту г частини 1 статті 6 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

Відповідно до вимог пунктів а та б частини 1 статті 10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я, громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Закон України Про захист населення від інфекційних хвороб визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.

Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Таким чином, зі змісту норми статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним.

Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення в інших випадках, передбачених законодавством, що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах.

Щодо тлумачення поняття законодавство яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін законодавство досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття законодавство включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін законодавство в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

Тобто, поняття законодавство яке вжито у КЗпП України не обмежується лише Законом як таким, а охоплює і інші нормативно-правові акти зареєстровані в Міністерстві юстиції України та які мають дію на всій території України.

До інших передбачених законодавством випадків (ст. 46 КЗпП України) належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Винятком є працівники, що мають протипоказання до щеплень, визначені в Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженому МОЗ України від 16 вересня 2011 року №595.

Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 26 серпня 2021 року №9 затверджено протиепідемічні заходи у закладах освіти на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), в преамбулі яких вказано, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) у навчальному 2020 - 2021 році суб`єкти, що відповідальні за влаштування, утримання закладів позашкільної, загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти (далі - заклади освіти), мають здійснювати свою діяльність з урахуванням вимог санітарного законодавства, вимог, встановлених Кабінетом Міністрів України на період карантину та необхідності забезпечення належних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання ускладнення епідемічної ситуації внаслідок поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).

З урахуванням викладеного, посилання позивачки на незаконність її обов`язкового щеплення спростовується наведеними нормами законодавства.

Також, позивачка зазначає, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 саме законом не передбачена, а тому відсторонення її від посади є незаконним.

Так, системний аналіз норм статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та норм статті 27 Закону України Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими.

Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються.

Крім цього, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України.

Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

З урахуванням всього вищевикладеного обґрунтування наведені позивачем в позовній заяві спростовуються наведеними вище вимогами Закону та іншими нормативно-правовими актами, які є чинними та обов`язковими до виконання всіма громадянами України.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц зробила наступний висновок.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Так, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який набрав чинності з 26 жовтня 2021 року керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу, крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, набрав чинності лише 08 листопада 2021 року.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Тобто хоча законодавством передбачено відсторонення працівників від роботи у зв`язку із відмовою від щеплення або ухилення від щеплення, таке відсторонення повинно відбутись у суворій відповідності до вимог закону.

Судом встановлено, на підставі наданих до суду документів позивач ОСОБА_1 працює в Світлодолинському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів філія Саратського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів-гімназія викладачем математики.

05 листопада 2021 року позивачку ознайомлено із повідомленням від 01 листопада 2021 року про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 в строк до 05 листопада 2021 року. 05 листопада 2021 року позивачка у повідомлені зазначила, що не погоджується на профілактичне щеплення.

05 листопада 2021 року наказом директора № 197-к позивачка відсторонена від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що його зумовили.

Проте, роботодавець виконуючи обов`язки покладенні на нього пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 має поінформувати всіх працівників (без винятку) про:

- необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19;

- можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19;

- правові наслідки у разі відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (відсторонення від роботи).

Задокументувати шляхом складання відповідного акта випадки ухилення або відмови працівників від проходження щеплення. У разі наявності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 - отримати копію висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я.

Та лише у разі наявності задокументованих випадків ухилення або відмови працівника від проходження щеплення та якщо з моменту набуття чинності норм наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, працівник продовжує ухилятись або відмовлятись від щеплення за відсутності протипоказань, роботодавець відсторонює працівника від роботи шляхом видання наказу (розпорядження) з обов`язковим доведенням його до відома особи, яка відсторонюється, не пізніше дня видання такого документа у встановленому порядку. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 повідомлено про обов`язкове профілактичне щеплення 05 листопада 2021 року, та надано строк до 05 листопада 2021 року для надання довідки про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку №595, при цьому директор послався в повідомленні на наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік працівників, який набрав чинності лише 08 листопада 2021 року, тобто керівником було встановлено обов`язок щеплення викладача до набрання чинності Наказом МОЗ, який встановлює таке обов`язкове щеплення для викладачів. Також, сам оскаржуваний наказ прийнято 05 листопада 2021 року, до набрання чинності Наказом МОЗ.

Суд звертає увагу, що нормативний акт, який не набрав чинності, в юридичному полі не існує, не породжує будь-яких прав і обов`язків, такий акт не підлягає виконанню ні в якій його частині.

З урахуванням викладеного, директором під час видання оспореного наказу 05 листопада 2021 року не було дотримано порядку відсторонення вчителя від роботи на підставі наведених вище законодавчих актів, що є підставою для скасування такого наказу.

Щодо вимоги позивачки про поновлення її на посаді шляхом доступу до її роботи на посаді вчителя математики, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту прав та інтересів (поміж іншого) може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Наказом від 07 березня 2022 року №75-К відновлено на роботі ОСОБА_1 , вчителя математики Світлодолинського ЗЗСО І-ІІ ступенів філія Саратського ОЗЗСО І-ІІІ ступенів гімназія, з 07 березня 2022 року до завершення воєнного стану, але не пізніше 07 червня 2022 року (закінчення терміну укладення договору).

Таким чином, з огляду на те, що станом на дату розгляду спірний наказ не скасовано, доказів протилежного сторонами не надано, позивачку відновлено на посаді до завершення воєнного стану, то в даному випадку достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивачки, є визнання протиправним та скасування наказу відповідача про відсторонення позивачки №175-К від 05 листопада 2021 року, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині допуску до роботи задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення грошового забезпечення.

Згідно пункту 1.1. розділу Загальні положення Статуту Саратського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, затвердженого рішенням Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району від 14 липня 2021 року №389-VIII відповідач заснований Саратською селищною радою Білгород-Дністровського району Одеської області і має статус комунального закладу та належить до системи загальної середньої освіти.

Згідно статті 53 Закону України Про повну загальну середню освіту до органів управління у сфері загальної середньої освіти належать органи місцевого самоврядування.

Згідно статті 5 Закону України Про місцеве самоврядування в України система органів місцевого самоврядування включає зокрема: територіальну громаду; селищну раду; виконавчі органи селищної ради.

Частиною 1 статті 11 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що виконавчим органам сільських, селищних, міських районних у містах (у разі їх створення) рає є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Частиною 1 ст.61 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.

Головним розпорядником бюджетних коштів, що виділені на утримання відповідача, є структурний підрозділ Саратської селищної ради із статусом юридичної особи Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Разом з тим, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Саратського опорного закладу загальної середньої освіти Білгород-Дністровської сільської ради, який не є розпорядником бюджетних коштів, тобто до неналежного відповідача. Середній заробіток за час вимушеного прогулу має виплачуватися саме Управлінням освіти, сім`ї, молоді та спорту Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Крім того, оригінал довідки про доходи ОСОБА_1 у судовому засіданні для дослідження судом позивачкою надано не було.

Згідно ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Клопотання до суду про залучення до участі у справі співвідповідача, позивачем подано не було.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, і у похідних вимогах від зазначеної.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 19, 258-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Саратського опорного закладу загальної середньої освітньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Саратського опорного закладу загальної середньої освітньої освіти І-ІІІ ступенів гімназія Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області № 197-к від 05 листопада 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

В іншій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом тридцяти днів з дня тримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 25 березня 2022 року.

Суддя К. Ю. Рязанова