Справа № 128/212/20
Провадження № 22-ц/801/560/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 рокуСправа № 128/212/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Медвецького С. К.,

суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,

за участю секретаря судового засідання - Маняка О. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу № 128/212/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Карпінської Ю. Ф. у залі суду, повний текст якого складено 29 грудня 2021 року,

встановив:

Короткий зміст вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4 , про визнання недійсними договорів дарування.

Позов мотивований тим, що він був власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також власником 1/5 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Він є особою з інвалідністю І «Б» групи та за висновком МСЕК потребує постійного стороннього догляду.

13 квітня 2012 року він, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подарували ОСОБА_3 3/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

22 жовтня 2022 року він подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Між ним та його дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , була домовленість, що вони будуть його довічно утримувати.

Указує, що укладав ці правочини з розумінням, що діти будуть зобов`язані довічно утримувати його, однак згодом йому було роз`яснено, що за спірними договорами він безоплатно передав свою нерухомість дітям, які не зобов`язанні його утримувати.

Позивач зазначає, що помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо змісту правочинів.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 22 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В.;

- визнати недійсним договір дарування 3/5 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 13 квітня 2012 між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не доведено, що на момент вчинення оспорюваних правочинів він помилився стосовно правової природи укладених правочинів та їх істотних умов. Також суд зазначив, що позивачем не доведено факт існування обставин, що зумовлюють визнання таких правочинів недійсними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Медвецький С. К., судді: Копаничук С. Г., Оніщук В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року витребувано матеріали справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 березня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду на 17 березня 2022 року о 09:00 год з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно визначив правовідносини, які виникли між сторонами та неправильно застосував норми матеріального права щодо підстав недійсності правочинів.

Судом у порушення вимог статей 76, 77, 80, 81, 263 ЦПК України не з`ясовано стан здоров`я позивача, який не мав наміру укладати договорів дарування, оскільки потребував стороннього догляду та вважав, що після укладення спірних правочинів такий догляд будуть здійснювати його діти.

Також указує, що договори дарування були укладені внаслідок помилки у визначені їх правової природи, оскільки вважав, що фактично укладає договори довічного утримання.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначають, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - надуманими.

Указують, що спірні правочини відповідали волі позивача, оскільки на момент їх укладення він не потребував стороннього догляду. При цьому у текстах оспорюваних договорів, позивач власноручним підписом засвідчив, що ці правочини відповідають його дійсним намірам, внутрішній волі, спрямовані на реальне настання правових наслідків та не носять характер фіктивних.

Відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_3

13 квітня 2012 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування частки квартири.

За умовами цього договору дарувальники передали безоплатно у власність ОСОБА_3 3/5 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В.

22 жовтня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування житлового будинку.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В.

З 2005 року ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, з 2016 році - ІІ групи, а з 2017 року - І «Б» групи. За висновком МСЕК з 2017 року він потребує постійного стороннього догляду.

Позивач має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 продовжує проживати в подарованому сину будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У матеріалах справи також містяться копії квитанцій за оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , оплачені ОСОБА_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зазначаючи про недійсність вчинених ним договорів дарування, позивач посилався на відсутність у нього волевиявлення на безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна.

Зміст викладених позивачем обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема те, що мав намір укласти договори довічного утримання, а не договори дарування, дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори дарування з підстав наявності в нього дефекту сприйняття дійсної юридичної природи вчинюваних правочинів.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів.

Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2021 року в справі № 438/690/17 (провадження № 61-16265св19) зроблено висновок, що:

«зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».

Правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування під час укладення оспорюваних договорів дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочинів, що вплинуло на його волевиявлення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_1 стороннього догляду не потребував, а захворів та отримав першу групу інвалідності лише у 2017 році.

У справі, що переглядається, встановивши, що позивач в силу стану здоров`я не потребував сторонньої допомоги, протягом тривалого часу не заперечував проти укладення ним договорів дарування, а лише після погіршення відносин з відповідачами почав указувати, що волевиявлення його було направлене на укладення договорів довічного утримання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування він мав волевиявлення саме на укладення договорів довічного утримання, після укладення договорів дарування відповідачі сплачували комунальні платежі як нові власники житла, тобто вступили у володіння подарованим їм нерухомим майном, то правові підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

За встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час їх укладення.

Колегією суддів враховано, що переважна більшість доводів позовної заяви та апеляційної скарги зводяться до того, що після укладення договору дарування відповідачі змінили своє ставлення до позивача, що не може бути правовою підставою для визнання недійсними договорів дарування з підстав помилки, яка мала існувати саме на момент вчинення таких правочинів.

Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договорів дарування він мав волевиявлення саме на укладення договорів довічного утримання, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними на підставі статті 229 ЦК України.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. К. Медвецький

судді: С. Г. Копаничук

В. В. Оніщук