Справа № 242/2203/21
Провадження № 2/242/519/22
14 березня 2022 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, -
Позивачка звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Гардіан» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
Представник відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України - надав відзив на позовну заяву. Зазначив, що згідно з інформацією, що міститься в Централізованій базі даних МСТБУ, станом на 25.12.2020 р. цивільно-правова відповідальність по відношенню до транспортного засобу Opel Vivaro, державний номерний знак НОМЕР_1 була забезпечена договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховик АТ «СК «Країна», поліс № АО/1653149). На момент настання ДТП АТ «СК «Країна» не втрачало статус асоційованого члена МТСБУ. Єдиною визначеною ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для розгляду МТСБУ питання щодо відшкодування шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за зобов`язанням є недостатність коштів та майна відповідного страховика, що визнаний банкрутом та/або ліквідований (пп.»г» п.41.1 ст.41 Закону № 1961-IV). Отже, МТСБУ є гарантом відшкодування шкоди за страховика, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, на умовах, визначених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, а саме: у разі недостатності у такого страховика коштів та майна. При цьому, відповідна недостатність коштів та майна має бути підтвердженою і неоспорюваною. Тому, визнання боржника банкрутом є необхідною, але не достатньою умовою для проведення МТСБУ регламентних виплат за зобов`язаннями боржника. Для підтвердження наявності другої необхідної умови - недостатність коштів та/або майна боржника, необхідно винесення господарським судом ухвали щодо затвердження ліквідаційного балансу. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач повідомив про дорожньо-транспортну пригоду АТ «СК «Країна» або МТСБУ та подав у встановлений законом строк заяву про страхове відшкодування, а тому позивач звернувся до суду передчасно. Обов`язок з відшкодування шкоди у межах ліміту страхового відшкодування покладається на страховика винної особи - АТ «СК «Країна», оскільки Законом передбачено обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності. Просив відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з Моторного (транспортного) страхового бюро України, розглянути справу без участі представника.
Позивачка надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку потерпілого в разі заподіяння йому шкоди з вини особи, яка має поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів спочатку звертатися до МТСБУ та отримати від нього рішення про відмову у здійсненні регламентної виплати, а вже після цього звертатися до суду. З дати, коли МТСБУ дізналося про ДТП та до теперішнього часу не вчинено жодних дій щодо відшкодування шкоди. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї. Вважає відзив не обґрунтованим, а вимоги незаконними. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача - АТ «СК «Країна» - надав відзив на позовну заяву. Зазначив, що 12.01.2020 р. між СК та ОСОБА_5 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу № АО/1653149, відповідно до якого забезпечено транспортний засіб Opel Vivaro, державний номерний знак НОМЕР_1 . Згідно з висновку судової-автотехнічної експертизи з технічної точки зору у розглянутій дорожній ситуації водій автомобіля Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 , виконуючи вимоги п.12.1, п.11.1, п.11.3 ПДР України, мав технічну можливість запобігти наступу ДТП. Слідство дійшло висновку, що водій автомобіля Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 не впорався з керуванням автомобіля та виїхав на смугу зустрічного руху, що, в свою чергу, привело до виникнення аварійної ситуації та її переростання в ДТП, в даній ситуації дії водія автомобіля Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.12.1, п.11.1, п.11.3 ПДР України у знаходились у причинному зв`язку з настанням даної ДТП, оскільки він, виконуючи вимоги даних пунктів мав технічну можливість запобігти наступу ДТП. Таким чином, ДТП сталося внаслідок необережних дій саме водія ОСОБА_4 .. При цьому встановлено, що водій ОСОБА_3 діяв відповідно до вимог ПДР України, не мав технічної можливості запобігти виникненню даної пригоди. У даній ДТП цивільна-правова відповідальність водія ОСОБА_2 не настала, оскільки відсутні всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення та відсутні докази настання його цивільно-правової відповідальності. Оскіьки ДТП сталася за участі двох транспортних засобів та їх водіїв, відбулася взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки. При цьому, як встановлено, наслідком ДТП є протиправні дії водія ОСОБА_4 , а не водія ОСОБА_2 , який діяв відповідно дорожньої обстановки та вимог ПДР України, тому шкода, нібито завдана позивачу, не підлягає відшкодуванню на підставі п.1, 2 ч.1 ст.1188 ЦК України, п.32.1 ст.32 Закону. Вважає вимоги незаконними, необґрунтованими у зв`язку з ненастанням цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_2 та наявністю вини у даній ДТП іншого учасника - ОСОБА_4 . Крім того, критично ставиться до доказів в обґрунтування суми матеріальної шкоди, оскільки з наданих документів неможливо встановити хто є виконавцем та замовником (платником) за договором про організацію поховання/надання ритуальних послуг, відсутні акти виконаних робіт/наданих послуг, не деталізується перелік наданих ритуальних послуг. Не можливо встановити факт оплати виконаних робіт (наданих послуг) у зв`язку з тим, що відсутні відповідні фіксальні чеки, адже за законодавством України товарні чеки та накладні не можуть вважатися належним доказом оплати товару. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Позивач надала відповідь на даний відзив, в якому зазначила, що враховуючи нормами матеріального права, передбачені ст.1187, 1188, 1190 ЦК України, висновки стосовно водіїв у порушенні ПДР та конкретно водія ОСОБА_3 , який керував автомобілем без правових підстав, для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був при виявленні небезпеки для руху вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, тому наявність вини водія застрахованого СК «Україна» джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_3 у порушенні ПДР також перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з трагічними наслідками ДТП - смертю ОСОБА_4 . Вважає, що відповідач АТ «СК «Україна» не згоден не з самим по собі позовом, а саме з розміром грошового відшкодування моральної шкоди. Вважає, що вона отримала право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки.
АТ «СК «Країна» надала відповідь на відзив, в якому зазначено, що доводи позивача про настання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_3 у даній дорожньо-транспортній пригоді зводяться до того, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки у якій відповідальним є водій ОСОБА_3 , з чим не можна погодитися, оскільки було встановлено декілька ключових обставин, які вказують на вину іншого водія у даній ДТП - водія ОСОБА_4 . Водій ОСОБА_3 , діючи відповідно до вимог п.12.3 ПДР України, не мав у своєму розпорядженні технічної можливості запобігти даній ДТП; ОСОБА_4 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був керуватися вимогами п.12.1, п.11.1, п.11.3 ПДР України; перешкод технічного характеру, неможливості водієм ОСОБА_4 у однобічному порядку дотримувати безпечний режим руху і, як наслідок безпечно керувати автомобілем, не було; водій ОСОБА_4 мав технічну можливість запобігти наступу ДТП. На досудовому розслідуванні ДТП були встановлені обставини, які вказують на те, що саме недотримання водієм ОСОБА_4 вимог ПДР України призвело до настання ДТП. При цьому, не було встановлено невідповідностей у діях водія ОСОБА_3 та наявності причинного зв`язку з його діями/бездіяльністю та наслідками, що настали. Саме водій ОСОБА_4 не дотримався вимог ПДР України, мав можливість запобігти настанню ДТП, недотримання ним вимог ПДР України перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП. Однією з умов визнання ДТП страховим випадком є настання цивільно-правової відповідальності особи, яка керувала забезпеченим транспортним засобом. Для настання цивільно-правової відповідальності завдавала шкоди є необхіднім наявність складу цивільного правопорушення: протиправності діяння заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку та вини. В даній ДТП цивільна-правова відповідальність водія ОСОБА_3 не настала, оскільки відсутні усі необхідні елементи складу цивільного правопорушення та відсутні докази настання його цивільно-правової відповідальності. З огляду на ненастання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_3 дана ДТП жодним чином не може бути кваліфікована як страховий випадок, а позивач не має права на отримання страхового відшкодування у зв`язку з тим, що відповідальним за спричинену шкоду є її чоловік - ОСОБА_4 . Просив відмовити у задоволені позовних вимог.
Заяви та клопотання сторін.
Позивачка та її представник надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача - МТСБУ - надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.
Представник - ОСОБА_6 - надав заяву про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю відповідача ОСОБА_3 . Зазначив, що вини ОСОБА_3 у ДТП немає, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження, висновку експерта, відповідно до якого саме дії ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.12.1, 11.1, 11.3 ПДР України і знаходились у причинному зв`язку з настанням ДТП і саме останні мав можливість уникнути ДТП. Просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та проїзд до суду у розмірі 2000 грн.
08.11.2021 р. позивач надала клопотання про залучення до участі по справі співвідповідачів.
Процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2021 р. головуючим по справі визначено суддю Капітонова В.І.
23.04.2021 р. судом зроблено запит щодо уточнення зареєстрованого місця проживання відповідачів, відповідь на який отримано 05.05.2021 р.
Ухвалою суду від 06.05.2021 р. суддею Капітоновим В.І. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 20.09.2021 р. закрито підготовче засідання.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.10.2021 р. головуючим по справі визначено суддю Черкова В.Г.
Ухвалою від 20.10.2021 р. по справі призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 24.11.2021 р. залучено співвідповідачів по справі за клопотанням позивача.
Ухвалою від 24.01.2022 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Відповідачі ОСОБА_3 , ТОВ Страхова компанія «Гардіан» у судове засідання не з`явилися, відзивів та заяв не надали.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі „розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.12.2004 р., мають неповнолітню дитину.
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 443 від 28.12.2020 р., смерть настала на автодорозі.
ОСОБА_4 на момент смерті був власником та керував автомобілем Renault Logan, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно Довіреності, ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 в експлуатацію та розпорядження належний йому транспортний засіб Opel Vivaro, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно полісу № АО/1653149 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована АТ «СК «Країна» на суму 260000 грн.
Згідно полісу № АР/4767495 цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_4 застрахована АТ «СК «Гардіан» на суму 260000 грн.
Надано медичну документацію ОСОБА_1 .
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст..3 Основним Законом України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення.
П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).
В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.
Разом із тим, за положеннями ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою.
На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду.
Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
За змістом статті 6 цього Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування можуть розглядатись наявні перешкоди страховику переконатись, що подія є страховим випадком.
Згідно зі статтею 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 22.1. Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 27.1, 27.2, 27.3, 27.4 ст.27 Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.
Відповідно до пункту 32.1, 32.10. статті 32 Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону, а також шкоду, заподіяну життю та здоров`ю водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
Таким чином, позивачка подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача ОСОБА_3 , натомість, зазначені докази свідчать про те, що завдавачем шкоди є водій ОСОБА_4 , який загинув у даній ДТП. В процесі розгляду справи презумпція вини водія ОСОБА_3 спростована доказами, наданими позивачкою, а, таким чином, за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона не відшкодовується.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень статей 509, 979, 980 Цивільного кодексу України та статей 3, 6, 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" предметом договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів по суті є майнові інтереси, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Обов`язок страховика щодо здійснення страхової виплати особі, якій заподіяна шкода, виникає у разі настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність страхувальника. Тобто, за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності, у страховика також не виникає зазначений обов`язок.
Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.
Зважаючи на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено що в результаті ДТП настала цивільно-правова відповідальність відповідачів по справі, та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до ч.1 ст.138 ЦПК України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Звертаючись до суду із клопотанням про стягнення з позивачки витрат на правничу допомогу та проїзд до суду у розмірі 2000 грн. доказів в обґрунтування заявлених вимог, окрім витягу з договору № 54 від 01.06.2021 р. про надання правової допомоги, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , не надано, а тому заявлені вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Керуючись 264, 265, 280 ЦПК України, суд,-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 14.03.2022 р.
Суддя В.Г.Черков