Номер провадження: 22-ц/813/2854/22
Номер справи місцевого суду: 522/5481/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого кооперативу «Граніт» про визнання права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 19 березня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОК «Граніт» про визнання права власності (т. 1 а.с. 3-8).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що згідно норм ст. ст. 1, 2 4-5, 9, 18-20 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. ст. 190, 331 ЦК України 08 травня 2008 року, він набув майнові права на кв. АДРЕСА_1 , сплативши її повну вартість згідно договору №604 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006 року, укладеного з ТОВ «Берег-Будгруп» (далі - Договір №604).

Проте, у порушення вимог п.п.6.2., 6.3. Договору №604, ТОВ «Берег-Будгруп» передано вказану квартиру ОСОБА_2 не було, більш того, введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 здійснювалося іншою особою - ОК «Граніт», а про факт введення в експлуатацію будинку ОСОБА_2 повідомлено не було.

Позивач 23.01.2017 року звернувся до ОК «Граніт» із листом, згідно якого просив підтвердити їх обізнаність про належність йому, ОСОБА_2 , майнових прав на вказану кв. АДРЕСА_1 , та здійснити передачу наступних документів по вказаній квартирі, зокрема, підписаний з боку ОК «Гранті» акт приймання-передачі, засвідчену копію розпорядження районної адміністрації про присвоєння об`єкту будівництва адреси, затверджений перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучилися для будівництва об`єкта будівництва, засвідчену копію документу, який відповідно до вимог засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, для можливості самостійного оформлення права власності на придбану квартиру згідно умов договору № 604 від 09.01.2006 року. Проте, будь-якої відповіді йому надано не було.

На відповідь на адвокатський запит ОСОБА_2 було надано розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно якого вказано, що житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , був введений в експлуатацію на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03.03.2016 року за № ОД №2. Також позивачу стало відомо, що будинку було присвоєно адресу: АДРЕСА_3 .

Таким чином, з огляду на викладене, зважаючи на те, що будинок був прийнятий в експлуатацію, а право власності позивача не визнається відповідачем, на підставі ст. 331, 392 ЦК України, ОСОБА_2 звернувся до суду з дійсним позовом, та просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року заяву було здійснено заміну сторони позивача у порядку процесуального правонаступництва, шляхом покладення всіх процесуальних прав та обов`язків ОСОБА_2 на залучену особу - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 173).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1 а.с. 211-216).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, не передавши позивачу квартиру НОМЕР_1 , ОК «Граніт» не визнало його право власності, у зв`язку із чим суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , неправильно застосував норми матеріального права (т. 1 а.с 218-225).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 січня 2006 року між ТОВ «Берег-Будгруп» в особі директора Веселова С.Р., діючого на підставі Статуту, та ОСОБА_2 був укладений договір № 604 «Про дольову участь у будівництві житла», відповідно до якого (п. 2.1.) пайовик ОСОБА_2 зобов`язався прийняти дольову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1 , порядок оформлення права власності на яку передбачено п. 6.4 договору.

З п.4.1. Договору вбачається, що загальна вартість вказаної квартири складає 1 042 538, 16 грн., що на момент складання договору еквівалентно 206 443, 20 грн. по курсу НБУ за 1 доларів США 5,05 грн.; сума визначається з розрахунку за 1 кв.м. 800 доларів США.

У відповідності до п.6.1 договору, запланований строк здачі будинку в експлуатацію - кінець 3-го кварталу 2014 року.

Згідно п.6.2 договору, ТОВ «Берег-Будгруп» зобов`язалось протягом двох календарних місяців із моменту введення житлового будинку в експлуатацію передати пайовику квартиру за умови виконання пайовиком своїх зобов`язань щодо внесення грошових коштів у повному обсязі.

Згідно п.6.3 Договору, передача квартири пайовику оформляється шляхом підписання сторонами акту прийому-передачі.

Згідно п.6.4. Договору, оформлення права власності на квартиру здійснюється пайщиком шляхом отримання свідоцтва про право власності на підставі договору, акту прийому-передачі квартири та рішення місцевого органу влади, акту про готовність будинку до експлуатації.

ОСОБА_2 до позову надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 72 від 08 травня 2008 року на суму 1 042 538, 16 грн. (один мільйон сорок дві тисячі п`ятсот тридцять вісім гривень 16 копійок), виданого ТОВ «Берег-Будгруп», та довідка № 9/05-5 від 09 травня 2008 року про оплату майнових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Також з матеріалів справи вбачається, що 20 лютого 2012 року між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» був укладений договір «Про будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 », предметом якого було виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва другої черги житлового комплексу «Акапулько-2», що складається з п`яти секцій житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.101-110).

03.03.2016 року у Департаменті ДАБІ в Одеській області зареєстровано декларацію №ОД 2 про готовність до експлуатації об`єкта за адресою: АДРЕСА_2 , замовником якого зазначено ОК «Граніт» (код 35131579) (а.с.113-118).

Введення будинку в експлуатацію та присвоєння йому адреси: АДРЕСА_3 , підтверджується листом ПРА ОМР від 29.03.2018 року №01-12/191/1вих. (а.с.21-22), до якого додано копію розпорядження ПРА ОМР від 06.12.2014 року №540 (а.с.23).

25.07.2016 року між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт» було укладено додаткову угоду № 2 до договору на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2 , від 20.02.2012 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОК «Граніт», відповідно до якого доповнено договір пунктом 4.1.10, яким надано право ОК «Граніт» підписувати акти прийому-передачі на нерухоме майно та інші необхідні документи, що будуть необхідні для реєстрації права власності пайщиками у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.111-112).

Згідно листа ОК «Граніт» від 12.04.2019 року вих. №12/04-19 (а.с.99-100), майнові права на квартири, зокрема, №65 відчужувались юридичною особою ТОВ «Берег-Будгруп», ОК «Граніт» ніколи не мав у наявності документів, пов`язаних з цими об`єктами.

Зазначене також підтверджується додатком №3 до договору на будівництво жилого будинку по АДРЕСА_2 від 20.02.2021 року (протоколом передачі майнових прав на жилі та нежилі приміщення, передані ОК «Граніт», серед яких відсутні спірна квартира НОМЕР_1 (а.с.109).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, попри умови п. 6.3. Договору № 604 «Про дольову участь у будівництві житла» від 09.01.2006 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 , акт приймання-передачі квартири НОМЕР_1 між ОСОБА_2 та з ТОВ «Берег-Будгруп», ні з ОК «Граніт» не укладався, отже квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 фактично не передавалась.

28.11.2019 року ОСОБА_2 (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор) уклали Договір відступлення права вимоги за Договором №604 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006 року. Відповідно до п.1.1. зазначеного договору Первісний кредитор передав (відступив) Новому кредитору, а Новий кредитор прийняв права вимоги пайовика, які належать Первісному кредитору за Договором №604 Про дольову участь будівництва житла від 09.01.2006 року, укладеному між Первісним кредитором і ТОВ «Берег-Будгруп».

Як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні будь-які докази реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 або ОСОБА_1 , чи будь-якою іншою особою (довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.10.2020 року №229092617 (а.с.199-200).

Будь-яких позовних вимог до ТОВ «Берег-Будгруп» позивачем не пред`являлось.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто, юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК України принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.

Об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України).

Згідно із ст. 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов`язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

За нормами ЦК України, підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва.

Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у т. ч. на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України).

Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правовстановлюючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів.

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Для набуття набувачем права власності на майно наявність таких складових: укладення договору (в передбачених статтями 208, 209 ЦК України випадках - нотаріальне посвідчення або письмова форма); виконання договору та у визначених законом випадках - державна реєстрація.

При цьому сторони договору вправі встановити додаткові (відкладальні або скасувальні) умови, а при переході права власності на рухомі речі - самостійно визначати момент переходу права власності.

Згідно статей 526, 527, 530-532 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що укладаючи 09.01.2006 року Договір між ТОВ «Берег-Будгруп» (код 32432565), та ОСОБА_2 № 604 «Про дольову участь у будівництві житла», ОСОБА_2 отримав обмежене речове право, за яким він, як власник цього права, наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.

Так, згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва, правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «;Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Судове рішення. за загальним правилом, не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке ОСОБА_2 на спірну квартиру не набуте, вимоги ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , про визнання його власником квартири не ґрунтуються на законі.

Зазначена правова позиція також підтверджується постановами Верховного Суду від 18.02.2015 р. по справі №6-244цс14, та від 18.07.2018 р. по справі №761/23860/15-ц.

За правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Як вірно зазначено у рішенні суду, для отримання позивачем права власності саме на новозбудоване майно (квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 ) необхідна наявність ряду правопороджуючих фактів, вказаних в п. 6.4. договору купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №604 від 09.01.2006 року, та визначених діючим законодавством щодо порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно (зокрема, це: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно №604 від 09.01.2006 року).

Крім того, позивачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій в підтвердження технічних характеристик квартири технічний паспорт на неї, та на підставі чого судами не встановлено, що квартира НОМЕР_1 відповідає технічним характеристикам, які зазначені в Договорі № 604 «Про дольову участь у будівництві житла» від 09 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Берег-Будгруп» та ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 , не є і не була власником спірної квартири, і навіть не є власником майнових прав на цю квартиру, а їй лише належать майнові права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не може вважатися власником зазначеної квартири та, відповідно, звертатися із позовом з такими вимогами (про визнання права власності).

Окрім того, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що відповідач набув будь-яких зобов`язань відносно спірної квартири, а саме з підписання та видачі відповідного акту-прийому передачі відносно даної квартири. Як вже зазначалось, у додатку №3 до договору на будівництво жилого будинку по АДРЕСА_2 від 20.02.2021 року (протоколу передачі майнових прав на жилі та нежилі приміщення, переданих ОК «Граніт»), дана квартира за НОМЕР_1 відсутня.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначає частина друга вказаної статті. В абзаці дванадцятому цієї частини передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 , та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_3 про те, що, не передавши позивачу квартиру НОМЕР_1 не визнало його право власності, у зв`язку із чим суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , неправильно застосував норми матеріального права.

Колегія суддів зауважує, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 або будь-якою іншою особою, таким чином, оскільки ОСОБА_2 не було набуте право власності на спірну квартиру, то, відповідно, вимоги ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_2 , про визнання останнього власником квартири є безпідставними.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що апелянт у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, щодо наявності у неї правових підстав набуття права власності на спірну квартиру.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 10 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе