Справа № 199/1417/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22.02.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання - Мажарі К.Р.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якого послався на те, що 20 вересня 2017 року між позивачем та його сином ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким відповідач отримав від позивача у позику 24000 доларів США для придбання квартири. Посилаючись на те, що позичальник свій борг дотепер не повернув, позивач просив суд стягнути вказану суму боргу із зазначеного відповідача по справі, а також сплачений при зверненні до суду судовий збір.

12 березня 2021 року судом у відповідності до ст.187 ч.ч.6, 9 ЦПК України отримано відповідь запит про зареєстроване місце проживання відповідача-фізичної особи у справі.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року позивачу повернуто його заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2021 року сторонам відмовлено у задоволенні їх спільної заяви про затвердження мирової угоди, однією з умов якої було набуття позивачем зареєстрованого на відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Цією ж ухвалою до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2021 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 повернуто останньому, а також в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, до у часті у справі залучено ОСОБА_3 , а її позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом, розгляд цивільної справи визначено здійснити спочатку.

В обґрунтування своїх позовних вимог про визнання договору позики недійсним ОСОБА_3 послалась на те, що вона зі ОСОБА_2 з 21 вересня 2002 року перебувала у шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року у справі №199/3112/21. 20 вересня 2007 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 начебто був укладений договір позики, оформлений розпискою, предметом якого є передання у позику грошових коштів в розмірі 24000 доларів США, а отже такий правочин не може вважатись дрібним побутовим. Для укладення такого правочину ОСОБА_2 за законом зобов`язаний був отримати письмову згоду від на той час своєї дружини ОСОБА_3 , чого не зробив. Більш того, враховуючи характер та обставини правовідносин сторін за даним позовом, ОСОБА_3 стверджує, що спірний правочин був вчинений не з наміром створення правових наслідків для їх сторін, а з метою позбавлення її частки у праві власності на спільне сумісне зі ОСОБА_2 майно подружжя, а саме частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить спроба відповідачів за цим позовом в рамках даної цивільної справи без залучення ОСОБА_3 через судове рішення затвердити мирову угоду, предметом якої було відчуження зареєстрованого лише за ОСОБА_2 права власності на зазначену квартиру на користь його батька ОСОБА_1 . Послалась ОСОБА_3 і на те, що кошти за договором позики фактично не передавались, оскільки ОСОБА_1 не мав таких доходів, з яких би міг накопичити надану у позику суму, бо з 2000-х років є пенсіонером. Натомість, згадана вище квартира фактично була придбана за спільні кошти тоді ще подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також за подаровані матір`ю останньої кошти. Стверджує ОСОБА_3 і про складення спірного правочину напередодні звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики, про що свідчить і дата укладення спірного договору позики напередодні укладення договору купівлі-продажу квартири начебто за ці кошти, розмір позики, який відповідає вартості придбаної квартири, а також відсутність у договорі купівлі-продажу квартири посилання на придбання квартири за позичені кошти та згоду на це ОСОБА_3 . На підставі наведеного остання стверджує про фіктивність спірного договору позики як підставу для визнання його недійсним. Вказала ОСОБА_3 і на те, що дізналась про існування спірного договору позики лише після залучення її судом до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи. З наведених підстав ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір позики від 20 вересня 2017 року, на підставі якого за первісним позовом ОСОБА_1 просить стягнути борг.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2021 року, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, прийнято до розгляду уточнену первісну позовну заяву, у якій первісний позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 20 вересня 2017 року в рівних частках, тобто по 12000 доларів США з кожного з первісних відповідачів. В обґрунтування свого уточненого позову первісний позивач послався на те, що 20 вересня 2017 року між ним, як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, був укладений оформлений розпискою договір позики, на підставі якого позичальник отримав у позику 24000 доларів США для придбання квартири, зобов`язавшись повернути борг до 31 грудня 2020 року, чого дотепер не здійснив. Оскільки ж такий договір було укладено позичальником та використано отримані на його підставі кошти в інтересах сім`ї зі ОСОБА_3 , то і остання є боржником за цим договором позики, яку також не повернула первісному позивачу.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, уточнено процесуальний статус ОСОБА_3 шляхом його зміни із третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним. Також ухвалою суду від тієї ж дати, викладеною окремим документом, задоволено частково клопотання представника позивача за зустрічним позовом про витребування доказів.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, позивачу за первісним позовом відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом свої позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі з викладених в уточненому первісному позові підстав та обставин.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав та обставин, які зазначені в уточненому позові.

Представник первісного відповідача ОСОБА_2 підтримав позицію свого довірителя.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 , її представник проти задоволення первісних позовних вимог заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість таких позовних вимог, що мотивували пред`явленням зустрічного позову про визнання договору позики недійсним.

Також представником відповідача ОСОБА_3 за первісним позовом подано суду відзив на первісну позовну заяву, в якій вказаний представник просить відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на ті ж самі фактичні обставини та підстави, які викладені у зустрічному позові ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала в повному обсязі, як і її представник.

Натомість відповідачі за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також представник останнього, в свою чергу, заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог через їх недоведеність та необґрунтованість.

Також відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 було подано відзив на зустрічний позов, в якому вказаний відповідач просив суду відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , що мотивував намаганням зустрічного позивача уникнути своєї боргової відповідальності за договором позики, а також визнання ОСОБА_3 (внаслідок подання нею позову до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя) факту придбання квартири АДРЕСА_1 за позичені ОСОБА_2 у свого батька ОСОБА_1 за спірним договором позики грошові кошти. При цьому ОСОБА_2 у своєму відзиві стверджує про дійсність отримання ним у позику від батька грошових коштів в розмірі 24000 доларів США для придбання вищевказаної квартири, а отже використання таких коштів в інтересах сім`ї, а також обізнаність про це та надання згоди ОСОБА_3 на придбання квартири таким чином. На підставі викладеного ОСОБА_2 стверджує, що обов`язок із повернення позичених коштів виник не тільки в нього, але й у ОСОБА_3 . Послався ОСОБА_2 і на те, що переведені ОСОБА_3 її матір`ю кошти були використані не на придбання квартири, а на подарунки сину. Окрім того, ОСОБА_2 просив застосувати трирічний строк позовної давності до зустрічних позовних вимог, який (строк) має обчислюватись із дати укладення спірного договору позики від 20 вересня 2017 року, оскільки ОСОБА_3 проживала у придбаній на позичені кошти квартирі більше трьох років та знала про її придбання за кошти, отримані у позику, надавала згоду на придбання квартири таким чином.

Крім того, ОСОБА_1 були подані письмові пояснення по справі, яких останній фактично дублює зміст відзиву свого сина - відповідача ОСОБА_2 та просить задовольнити первісний позов в уточненій редакції, застосувати строки позовної давності.

Вислухавши учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні у відповідності до ст.82 ч.ч.1, 4 ЦПК України, а також зі змісту копії заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року по справі №199/3112/21 (провадження №2/199/2318/21), яке набрало законної сили 08 липня 2021 року, встановлено що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 21 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано зазначеним заочним рішенням суду. Викладені також підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Також судом встановлено, що між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, тобто у період зазначеного вище шлюбу відповідачів за первісним позовом, було складено розписку, датовану 20 вересня 2017 року, у якій зазначено, позичальник отримав від позикодавця у безпроцентну позику грошову суму в розмірі 24000 доларів США для придбання квартири, зобов`язавшись повернути кошти до 31 грудня 2020 року. Викладені обставини підтверджуються копією відповідної розписки, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні судом.

В той же час, вищевказана розписка позичальника від 20 вересня 2017 року у своєму змісті не містить жодних тверджень та відповідного підпису ОСОБА_3 на підтвердження надання нею письмової згоди на укладення спірного договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Не подані учасниками справи і інші докази наявності письмової згоди ОСОБА_3 на укладення спірного договору позики від 20 вересня 2017 року.

23 вересня 2017 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку було в подальшому зареєстровано за ОСОБА_2 одноосібно. Ціна договору зазначена в розмірі 24000 доларів США та її еквівалент у національній валюті України - 632785 гривень, які були перераховані на поточний банківський рахунок продавцям. Жодних посилань, що квартира придбавається за позичені кошти, договір не містить, натомість у п.9.1 містить посилання про надання нотаріально посвідченої згоди дружиною покупця ( ОСОБА_3 ) на купівлю такої квартири. Викладені обставини підтверджуються копією відповідного договору купівлі-продажу, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до копії виписки відправнику термінових грошових переказів від 15 червня 2021 року, 28 серпня 2017 року на адресу ОСОБА_3 від ОСОБА_8 здійснено переказ грошових коштів в розмірі 460000 російських рублів, який було отримано ОСОБА_3 29 серпня 2017 року.

27 жовтня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/4736/21 (провадження №2/199/2735/21) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено та вирішено в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Твердження представника ОСОБА_2 про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 не прийнято до уваги через їх недоведеність. Викладені обставини підтверджуються загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, які суд використовує у відповідності до ст.81 ч.7 ЦПК України, ст.ст.3-6 Закону України «Про доступ до судових рішень».

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 станом на 23 жовтня 2021 року за період з 2000 року серед фізичних осіб-підприємців, які перебувають на обліку в контролюючих органах ГУ ДПС у Дніпропетровській області не ідентифіковано, відомості про доходи наявні лише за період з 2015 року по 2016 роки в загальному розмірі 71202,07 гривень, що значно менше суми грошових коштів, наданих у позику. Викладені фактичні обставини підтверджуються відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів за період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2017 року.

При цьому судом також встановлено, що ОСОБА_1 03 лютого 2009 року отримав пенсійне посвідчення ПФ України за віком, а згідно його довідки про заробітну плату та копії трудової книжки останній працював у Російській Федерації, отримуючи заробітну плату у російських рублях, розмір якої у 2005-2006 роках складав від 16000 до 36500 російських рублів. З останнього місця роботи ОСОБА_1 був звільнений 27 жовтня 2015 року за власним бажанням - з посади прохідника ділянки №4 «Підземних гірничо-капітальних робіт» Москва. Викладене підтверджується копією пенсійного посвідчення, копією довідки про доходи та копією трудової книжки.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст.ст.3, 6, 11, 202, 525, 627, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, як різновид правочину, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Різновидом договору є договір позики (ст.1046 ЦК України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, частиною 3 ст.61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу, положеннями ст.65 ч.4 СК України встановлено, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За змістом норм ст.ст.541, 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормою ст.625 встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.16 ЦПК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі.

В той же час, за змістом ст.ст.202, 204, 626 ЦК України правочин, різновидом якого є договір, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст.202, 203, 215, 626 ЦК України підставою визнання недійсності правочину (договору) є недодержання в момент вчинення правочину (договору) стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 2, 3 ст.65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Нормою ст.234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Наведений правовий висновок суду узгоджується із правовими позиціями Великої Палат Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц, а із правовими позиціями Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2020 року по справі №194/1126/18, від 17 лютого 2021 року по справі №750/13632/18.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. За змістом норм ст.368 ЦК України, ст.ст.21, 36, 60, 61, 65 СК України інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. В той же час, норма ст.541 ЦК України свідчить, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Оскільки ж одним із завдань суду, а Верховного Суду зокрема, є тлумачення чинного законодавства, усунення недоліків законодавчої техніки та нормативних прогалин, то з урахуванням змісту норм ст.ст.68, 69, 73 СК України логічним є висновок, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачено такими правочинами. А з огляду на ст.520 ЦК України при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями також солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року по справі №638/18231/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року по справі №752/7501/18, від 07 жовтня 2021 року по справі №295/8319/18, від 25 листопада 2021 року по справі №461/3197/18.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін по даній цивільній справі, то як встановлено судом в ході розгляду справи, первісні позовні вимоги мотивуються наявністю спільного обов`язку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як колишнього подружжя, повернути ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, кошти за яким були начебто використані в інтересах вказаних відповідачів за первісним позовом, коли ще вони були подружжям, внаслідок купівлі за них квартири для сім`ї. При цьому з матеріалів справи не вбачається, а судом не встановлено, зокрема зі змісту рішення суду, яким між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснено поділ спільного майна подружжя - квартири, тієї обставини, що при такому поділі спільного майна колишнього подружжя зі згоди кредитора відбувся і поділ зобов`язань такого подружжя. А відтак, належним способом захисту у правовідносинах сторін за первісним позовом, є пред`явлення вимог саме про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. В той же час, первісним позивачем у його уточненій позовній заяві пред`явлено вимоги не про солідарне стягнення, а про стягнення з кожного із первісних співвідповідачів заборгованості за договором позики в рівній частці, тобто по 12000 доларів США України. За таких обставин, з огляду на зміст викладеного в ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позовних вимог, а також враховуючи зміст ст.5 ЦПК України, відповідно до яких суд не має право самостійно змінювати обраний позивачем спосіб захисту, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом обрано неналежний спосіб захисту його прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні такого первісного позову. Останній висновок узгоджується із правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 02 лютого 2021 року по справі №925/642/19, від 06 квітня 2021 року по справі №910/10011/19.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та вирішуючи зустрічний, суд також керувався і тією обставиною, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження заявлені зустрічні позовні вимоги, які є взаємовиключними по відношенню до первісних, а відтак їх задоволення вже само по собі виключає задоволення первісних позовних вимог.

Так, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2 ст.65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст.65 СК України). Правовий аналіз ч.4 ст.65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року по справі №361/5840/19, від 17 грудня 2021 року по справі №592/7050/20.

Отже, з вищевикладеного слідує, що відсутність належним чином оформленої згоди того з подружжя, який не був безпосередньою стороною договору позики, укладеного з іншим із подружжя, є самодостатньою підставою для того подружжя, який не є стороною договору позики, для звернення до суду із позовом про визнання недійсним цього договору позики. В свою чергу, доведена відсутність належним чином оформленої згоди одного з подружжя на укладення договору позики є підставою для визнання цього договору недійсним судом, як оспорюваного, за умови, що спірний договір позики не є дрібним побутовим та створює обов`язки для обох із подружжя.

Як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи, договір позики від 20 вересня 2017 року, заборгованість за яким первісний позивач просить стягнути з обох первісних відповідачів, як колишнього подружжя, не є дрібним побутовим з огляду на наведений у розписці розмір позики (24000 доларів США), а також на його укладення письмовий дозвіл зустрічного позивача, як дружини позичальника, не отримувався, про що свідчить і зміст договору купівлі-продажу квартири, в якому відсутні посилання на її придбання за отримані у позику кошти. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, зокрема тому, що наявність такого дозволу має доводитися лише письмовими доказами, яких суду не подано (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №158/2229/16-ц). Відтак, означена підстава є достатньою для задоволення зустрічного позову та визнання спірного договору позики недійсним. При цьому суд не знаходить достатніх підстав для визнання недійсним спірного договору позики на підставі ст.234 ЦК України, тобто з підстав його фіктивності, оскільки заявлений зустрічним позивачем факт написання розписки не у фактично зазначену у ній дату не доведено перед судом належними та допустимий доказами, а встановлений судом факт неотримання первісним позивачем достатнього розміру доходу на території України для надання позики у наведеному в розписці розмірі не є достатньою підставою для висновку про фіктивність договору з огляду на встановлений судом факт отримання позикодавцем доходу ще й у Російській Федерації.

При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника останнього про те, що ОСОБА_3 надавала згоду на укладення спірного договору позики, знала про його укладення, зокрема внаслідок подання позову про поділ майна подружжя, оскільки у змісті вказаного позову (копія наявна у справі) та в рішенні суду, ухваленому за наслідками розгляду такого позову, не зазначено і не встановлено визнання ОСОБА_3 факту надання нею згоди на укладення спірного договору позики чи наявності відповідної її письмової згоди на укладення такого договору. Самий лише факт надання ОСОБА_3 , як дружини, згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири свідчить лише про цей факт і не більше. При цьому ОСОБА_3 в судовому засіданні в ході розгляду вже цієї справи категорично заперечила як факт обізнаності про укладення спірного договору позики в день його укладення, так і факт надання нею згоди на його укладення, в тому числі письмової. Належні, допустимі та достовірні докази протилежного суду не подано.

Не приймає суд до уваги надані стороною первісного відповідача та зустрічного позивача ОСОБА_3 копії поштових квитанцій на підтвердження грошових переказів на її адресу, оскільки такі квитанції датовані вже після укладення як спірного договору позики, так і договору купівлі-продажу квартири, а отже не можуть підтверджувати факт придбання квартири на вказані у квитанціях кошти.

Вирішуючи заяву про застосування строків позовної давності, суд виходить із того, що застосування позовної давності можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц.

За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Нормою ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 12 прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

За змістом Постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» 11 березня 2020 року №211, «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20 травня 2020 року №392, «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22 липня 2020 року №641, «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року №1236 з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який продовжено до 31 березня 2022 року.

Враховуючи наведені вище норми законодавства, навість при обчисленні строку позовної давності за зустрічними позовними вимогами про визнання недійсним договору позики з дати його укладення (вказаній у розписці дати передання коштів), тобто з 20 вересня 2017 року, закінчення трирічного строку позовної давності припадає на 20 вересня 2020 року, тобто на період дії карантину, а отже такий строк продовжується на весь строк дії карантину, який триває і дотепер. Викладене дозволяє дійти висновку, що строк позовної давності за зустрічними позовними вимогами, які фактично пред`явлені 13 серпня 2021 року не сплив і не може спливти до закінчення строку триваючого карантину. В той же час, зустрічний позивач стверджує, що дізналась про начебто укладення спірного договору позики лише після її залучення до участі у розгляді даної цивільної справи, тобто в червні 2021 року. Докази протилежного сторонами суду не подано, а отже трирічний строк позовної давності фактично має обчислюватись з червня 2021 року, що взагалі виключає можливість пропущення зустрічним позивачем строку позовної давності навість без урахування положень щодо карантину. Відтак, заява про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає з підстав її необґрунтованості та безпідставності.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908 гривень, тобто по 454 гривні з кожного із відповідачів за зустрічним позовом. Судові витрати, понесені позивачем за первісним позовом, з огляду на відмову у задоволенні такого позову в повному обсязі, відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.61, 65 СК України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 202-204, 215, 216, 234, 236, 525, 526, 530, 541, 543, 545, 610, 625-627, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 240, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання договору позики недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики, укладений 20 вересня 2017 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), як позикодавцем, та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), як позичальником, у формі розписки про надання у позику грошових коштів в розмірі 24000 доларів США.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути зі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) в рівних частках судовий збір в розмірі 908 гривень, тобто по 454 гривні з кожного зі співвідповідачів за зустрічним позовом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 04 березня 2022 року.

Суддя А.М. Авраменко