Справа № 465/6029/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/3443/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року в складі судді Мартинишин М.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінаснова компанія Кредит-Капітал", з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала Олександра Олександровича про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

У серпні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», з участю третіх осіб: приватного н6отаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала Олександра Олександровича, про визнння виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Оскаржуваною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінаснова компанія Кредит-Капітал", з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича, приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала Олександра Олександровича про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнано неподаною та повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.

Ухвалу суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що судовий збір в даній категорії справ не сплачується.

Свою позицію обґрунтовує постановою Запорізького апеляційного суду від 24.09.2020, справа № 312/191/20, основним обґрунтуванням якої є те, що спірні правовідносини виникли не між позивачем та нотаріусом, а між позивачем та відповідачем, як фінансовою установою, якій було відступлено право вимоги за кредитним договором.

Відтак, висновок суду про необхідність сплати судового збору у даній категорії справ є безпідставним та необґрунтованим.

Звертає увагу, що звертаючись до суду зазначила про те, що до даних правовідносин застосовуються положення ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»,а також необхідно враховувати висновки, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011.

Окремо зазначає, що постановивши ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у відповідний спосіб, суд першої інстанції визнав законним стягнення за виконавчим написом нотаріуса.

Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться, що свідчить про безпідставність вимог апеляційної скарги в цій частині.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ані в строк, визначений ухвалою суду від 05.08.2021, ані станом на день постановлення оскаржуваної ухвали, недоліки позовної заяви не усунула, тому прийшов висновку, що позовну заяву необхідно вважати неподаною та повернути позивачці разом із всіма додатками до неї.

При цьому, суд роз`яснив позивачці, що згідно із ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Перевіряючи оскаржувану ухвалу, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Дана стаття також встановлює ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Зокрема, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору (ч. 4 ст. 175 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до вимог статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді Франківського районного суду м.Львова від 05 серпня 2021 рокупозовну заяву ОСОБА_1 до ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», з участю третіх осіб: приватного н6отаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С., приватного виконавця виконавчого округу Київської області Канцедала О.О., про визнння виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню залишено без руху та запропоновано позивачу, протягом п`яти днів з дня отримання ухвали, усунути недоліки позовної заяви, а саме сплатити 908 гривень судового збору.

Роз`яснено наслідки невиконання ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи, звернувшись з позовною заявою позивачка ОСОБА_1 , покликаючись на положення ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» та рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011, зазначала, що звільнена від сплати судового збору у даній справі та просила відкрити провадження у такій.

Зважаючи на те, що у межах даного апеляційного провадження вирішується виключно процесуальне питання, тобто можливість продовження розгляду даної справи у суді першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги будь які доводи апеляційної скарги, які стосуються суті спірних правовідносин, тобто доводи про те, що суд першої інстанції визнав законним стягнення за виконавчим написом нотаріуса не є релевантними для даного апеляційного провадження, відтак не досліджуються апеляційним судом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».

За змістом ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду позовної зави немайнового характеру, яка подана фізичною особою у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про судовий збір» у ст. 3 визначено об`єкти справляння судового збору та надано перелік таких за які судовий збір не справляється, а у ст. 5 цього ж закону зазначено суб`єктів, які звільнені від сплати судового збору.

Таким чином, у відповідних статтях закону зазначені обставини за яких особи, як учасники цивільних справ мають пільги щодо сплати судового збору, тобто звільняються від сплати такого в силу закону.

Разом з цим, оскільки стаття 5 цього Закону не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 14 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду", статтею 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статтею 22 Закону України "Про захист прав споживачів"

Відповідно до частини третьої 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Порушені права споживачів можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права, а тому споживачі звільняються від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, зокрема при апеляційному та касаційному перегляді судових рішень.

Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).

У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч. 11 ст. 272 ЦПК України).

В свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Згідно частини 6 ст. 272 ЦПК України визначено, що днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до зазначених вище норм процесуального права, визнання неподаною та повернення позовної заяви на підставі ст.185 ЦПК України можливе лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилася з її змістом, але ухилилася від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Як вбачається з матеріалів справи ухвала Франківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2021 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху надіслана позивачці на електронну пошту, яка зазначена нею у позовній заяві та як слідує довідці доставлена за адресою 06.08.2021 (а.с. 58).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В світлі зазначеного, колегія суддів виходить з того, що отримавши копію ухвали, якою позовну заяву залишено без руху, позивачка знала про наявність встановлених судом недоліків та мала можливість і законне право на їх усунення.

Так, 16.08.2021, тобто на десятий день з часу отримання ухвали про залишення позову без руху (при цьому такою термін на усунення недоліків був визначений протягом п`яти днів), позивачка ОСОБА_1 подала заяву, у якій зазначаючи про вказані у позовній заяві підстави для звільнення від сплати судового збору та покликаючись на такі повторно, просила відкрити провадження за її позовом.

Колегія суддів виходить з того, що слідуючи ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відтак судова практика апеляційних судів та Запорізького апеляційного суду, на яку покликається апелянт, не є обов`язковою для застосування судами.

В свою чергу, аналіз даних Єдиного державного реєстру судових рішень дає підстави для висновку про те, що на рівні суду касаційної інстанції усталеним є підхід, за яким положення статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню у разі звернення до суду з вимогами про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та/або у разі оскарження судових рішень у таких справах (ухвали Верховного Суду від 25 липня 2019 року (справа № 159/1215/18, провадження № 61-11857ск19) та від 27 травня 2021 року (справа № 320/10834/18, провадження № 61-7345ск21).

У постанові від 12 серпня 2020 року, справа № 638/6060/18 (провадження № 61-2657св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що: «позов про визнання іпотечного договору недійсним, виконавчого напису нотаріуса недійсним та таким, що не підлягає виконанню, не пов`язаний з порушенням прав споживача».

Наведене свідчить про те, що під час вирішення питання про відкриття провадження у справах про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, підстави для застосування статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», в контексті звільнення позивачів від сплати судового збору, відсутні.

Більше того слідуючи нормам матеріального права, які визначають поняття виконавчого напису, а також підстави та порядок вчинення такого, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Враховуючи наведене, підстави вважати за необхідне застосовувати у спірних правовідносинах положення ЗУ «Про захист прав споживачів», що б виключало необхідність сплати судового збору, відсутні, що свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції, які не спростовані протилежними доводами апеляційної скарги.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене дає підстави для висновку про те, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що надіслання відповідної судової кореспонденції на електронну пошту позивачки, у тому числі, в умовах недостатності фінансування на відправку поштової кореспонденції, є належним повідомленням про залишення позову без руху.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та на висновки суду не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 30 серпня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 березня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк