Справа № 454/1820/19 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/3758/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року в складі судді Фарини Л.Ю. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

встановив:

У липні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, просила стягувати з відповідача у її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягувати аліменти у розмірі 1/5 частини всіх видів його заробітку на її утримання, до досягнення сином трьох річного віку.

Вимоги обґрунтовувала тим, що від 15.06.2010 перебуває у шлюбних відносинах із відповідачем. Від сімейного життя сторони мають спільних дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають із позивачкою та перебувають на її утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться розвитком дітей, коштів на їх утримання не надає, хоча має таку можливість, оскільки їздить на заробітки за кордон.

Позивачці самостійно важко забезпечити нормальний рівень життя та соціального розвитку дітей, оскільки їх потреби значно зростають, а також зростають ціни на одяг та продукти харчування. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України, позивачка просила стягувати аліменти з відповідача на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видій його заробітку.

Окрім того, оскільки позивачка на даний момент перебуває у декретній відпустці та займається вихованням дітей, тому посилаючись на ст. 84 СК України, просила також стягувати з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/5 частини всіх видій його заробітку.

Оскаржуваним заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року позов задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 щомісяця аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.07.2019 і до досягнення старшою дитиною повноліття.

Рішення суду в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 щомісяця аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання в розмірі 1/5 частини усіх його видів заробітку (доходу), починаючи з 09.07.2019 і до досягнення дитиною - сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 13 липня 2021 року заяву адвоката Атаманюк Володимира Михайловича в інтересах відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив представник відповідача Атаманюк В.М. , з рішенням не погоджується.

Покликається на те, що суд не врахував, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 5 Конвенції та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Звертає увагу на те, що на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідач офіційно не працював та не мав стабільного доходу, що підтверджується трудовою книжкою, відтак суд не мав підстав для призначення аліментів у частці від доходу, а мав призначити такі у твердій грошовій сумі.

Окремо зазначає, що питання спроможності відповідача надавати допомогу на утримання позивачки судом не вивчалося взагалі, при цьому такої можливості у відповідача не було, оскільки він не був працевлаштований.

Крім цього, у відповідача є син ІНФОРМАЦІЯ_4 , від іншого шлюбу, тобто на момент ухвалення оскаржуваного рішення дружина відповідача була вагітною.

Стверджує, що при сьогоднішньому заробітку відповідача у розмірі 4830 грн. та частці 1/3 від цієї суми 1610 грн. та такої ж частки на утримання дитини від нового шлюбу, самому відповідачу залишається на прожиття така ж сума, у яку включені витрати на іншу дружину, тому навіть при офіційному працевлаштуванні відповідач не має матеріальної спроможності утримувати ні свою теперішню дружину, ні саму позивачку.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, на утримання дочки та сина може сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі 1260 грн. та 1010 грн. на кожну дитину відповідно, при цьому підстави для стягнення аліментів на утримання дружини відсутні, а на даний час дитина вже досягла трирічного віку.

Просить скасувати заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягувати з ОСОБА_1 на користь позивачки аліменти на неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі по 1260 грн. та 1010 грн. відповідно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 відмовити.

13.12.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_6 на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок утримувати дитину покладено на обох батьків, однак у спірних правовідносинах виключно позивачка здійснює утримання дітей, з якими вона проживає, на неї покладено більший обсяг обов`язків по їхньому утриманню ніж на відповідача, що ставить сторони у нерівні умови.

Відтак врахувавши, що відповідач працездатний, докази того, що він має на утриманні інших осіб, на яких сплачує аліменти, суду не надані, оскільки він ухилявся від участі в судовому процесі, суд дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягувати на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини усіх видій його заробітку але не менше 50 % (п`ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Крім цього, суд звернув увагу, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Оскільки відповідач, відповідно до вимог цивільного законодавства України, не надав суду доказів неспроможності сплачувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку та врахувавши те, що позивачка на даний час не працевлаштована, оскільки здійснює догляд за дітьми (а її син не досяг трьох річного віку), не має можливості забезпечити нормальний дохід для утримання себе та дітей, суд прийшов висновку, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на її утримання та стягнув такі у відповідному розмірі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.

Сім`я є первинним та основним осередком суспільства (ч. 1 ст. 3 СК України).

Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).

Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.

Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими зареєстрований 15.06.2010 у Свитазівській сільській раді Скоальського району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис № 07, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

Від шлюбу у сторін є малолітні діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 10-11).

Згідно довідки Свитазівської сільської ради Сокальського району Львівської області від 20.08.2020 № 558, у склад сім`ї позивачки входять дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 19).

Звертаючись з позовними вимогами позивачка ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання спільних дітей, при цьому є працездатним та тривалий час їздить на роботу за кордон, натомість вона не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за сином, отримує лише допомогу по догляду за дитиною, інших доходів немає, тому просила у судовому порядку стягнути аліменти на утримання дітей та на її утримання, як колишньої дружини з якою проживають діти.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не подавав суду своє відношення до заявлених вимог, при цьому у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі на таке, відповідач покликаючись на те, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи, зазначає, що не погоджується із визначеним судом розміром аліментів на дітей, а у вимозі про стягнення аліментів на утримання дружини просить відмовити повністю, оскільки слідуючи його доводам, у нього відсутня можливість на оплату таких.

Колегія суддів виходить із того, що за адресою відповідача, яка була зазначена позивачкою у позовній заява та яка підтверджена ГУДМС України у Львівській області, як місце реєстрації відповідача, суд двічі надсилав останньому виклики у судове засідання, поштовим відділенням проставлена відмітка про вручення, однак ОСОБА_1 у такі не прибув, в порушення вимог ст. 131 ЦПК України, причин неявки не повідомляв, як і не надав суду інформації з приводу свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, відтак відповідні доводи є безпідставними та такими, що суперечать матеріалам справи (а.с. 17, 22).

В свою чергу, Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набув чинності 08 липня 2017 року, внесено зміни до Сімейного кодексу України.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.

Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання, зокрема батьком, обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що, як зазначає позивачка, відповідач протягом тривалого часу взагалі не спілкується з дітьми та матеріально їх не підтримує, що жодним чином не спростовано ОСОБА_1 .

Крім цього, не заслуговують в принципі на увагу доводи відповідача про наявність підстав та необхідність стягнення аліментів у відповідній твердій грошовій сумі, оскільки, як зазначалося вище, спосіб стягнення аліментів на дітей (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право, тобто відповідна вимога вирішена судом першої інстанції з врахуванням принципу диспозитивності.

Так, ключовим моментом є те, що надання належного утримання своїй дитині, є обов`язком батька, при цьому пред`явлення позову про стягнення аліментів це реалізація права на захист у примусовому порядку.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги місцевий суд правильно виходив з того, що між сторонами виник спір з приводу утримання малолітніх дітей та дійшов правильного висновку про те, що позивачка потребує допомоги на їх утримання, оскільки не працює через відпустку по догляду за сином, а відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

В свою чергу, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

В силу приписів статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить із безумовного права дитини на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.

Разом з цим, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 1, 2 ст. 183 СК України).

Іншими словами, частка 1/3 від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, як розмір аліментів, який визначений судом, є єдиною для двох його дітей і як слідує доводам відповідача стосовно його заробітної плати, становить 1610 грн. (а.с. 46).

Враховуючи зазначене, колегія суддів констатує неправильне розуміння апелянтом норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, оскільки зазначаючи про розмір 1/3 частки від заробітної плати, яку відповідач отримує, представник просить про визначення аліментів у твердій грошовій сумі, окремо на кожну дитину, яка у підсумку є значно більшою (1260+1010=2270) ніж така яка є відповідною часткою, визначеною судом від заробітної плати, яку отримує відповідач.

Таким чином, задовольнивши позовні вимоги у цій частині та стягнувши аліменти в розмірі 1/3 від усіх видів доходу відповідача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір аліментів про який просила позивачка відповідатиме інтересам дітей, підтримає їх матеріально, а також не суперечитиме можливості батька, з огляду визначену законом рівність обов`язку щодо утримання дітей.

Відтак, врахувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства та гарантованим правом матері на отримання аліментів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , як батько, зобов`язаний утримувати своїх дітей, тому за відсутності згоди між сторонами з цього приводу, стягнув аліменти на їх утримання в судовому порядку.

В цьому контексті колегія суддів виходить з того, що відповідачем не доведено неможливість сплачувати аліменти у стягнутому судом розмірі.

В свою чергу, згідно із статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини визначено статтею 84 СК України.

Частинами другою, четвертою, шостою статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, право дружини на утримання виникає на підставі складу юридичних фактів: проживання з нею дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від чоловіка (кровне споріднення); здатність чоловіка надавати матеріальну допомогу. Закон встановлює право дружини на утримання з боку чоловіка до досягнення дитиною трьох років.

Для виникнення у дружини права на аліменти від її чоловіка потрібна сукупність вказаних вище фактів.

В той же час при вирішенні питання про розмір таких аліментів на утримання дружини необхідно враховувати положення ч. 4 ст. 84 СК України, відповідно до якої право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Як зазначено вище, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

На час звернення з позовними вимогами (липень 2019 року) позивачка ОСОБА_2 не працювала, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення нею трьох років, будь яких доходів за виключенням відповідної допомоги, не отримувала.

При цьому, відповідач працевлаштований, відтак отримує дохід.

Таким чином, колегія суддів враховуючи принципи, які задекларовані СК України, зокрема щодо матеріальної підтримки чоловіком та дружиною один одного, наявності доказів про його працевлаштування, при цьому відсутність будь яких доходів у позивачки у відповідний період, вважає, що висновок суду першої інстанції про здатність ОСОБА_1 надавати матеріальну допомогу позивачці у відповідному розмірі, як обов`язкового юридичного факту для задоволення таких вимог, є обгрунтованим.

У цьому контексті колегія суддів враховує розрахунки надані стороною відповідача щодо необхідності відповідних аліментів на утримання дітей (2270 грн.) та те, що визначений судом розмір таких на дітей та дружину, у відповідних частках становитимуть фактично зазначену суму.

Також, не може залишитися поза увагою суду і те, що такий обов`язок, як сплата відповідачем аліментів на дружину, в контексті строку, вичерпано досягненням сином трьох років 24.01.2021, тобто відповідні кошти відповідач має сплатити з 09.07.2019 по 24.01.2021 та не матиме такого обов`язку на майбутнє.

Крім цього, термін «має можливість», яким апелянт, на переконання колегії суддів, спекулює, у більшій мірі, у розумінні законодавця, стосується можливості та здатності працювати та як наслідок отримувати дохід в принципі (відсутності будь яких протипоказань, що перешкоджають такому), оскільки працездатність та отримання відповідного доходу у дорослому віці презюмується, а не здатності надання відповідного утримання з врахуванням розміру свого доходу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 березня 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк