Номер провадження: 22-ц/813/5318/22
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М.В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/19021/21

Номер провадження: 22-ц/813/5318/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою адвоката Байгуш Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Гниличенко М.В. 02 грудня 2021 року про повернення позовної заяви,

встановив:

2. Описова частинка

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 : 1) кошти в сумі - 3 500,00 грн., сплачені в рахунок виконання нікчемного правочину; 2) грошові кошти в сумі - 3 500,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; 3) відшкодування майнової шкоди в розмірі - 226,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він через Інтернет замовив у відповідача чохли для сидінь автомобіля. Після їх отримання здійснив оплату. Однак, після розпакування з`ясувалося, що йому було продано не той товар, про який була досягнута домовленість з продавцем (а. с. 1 - 5).

2.2 Короткий зміст ухвал суду першої інстанції, мотивування його висновків

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до позову не надано документу, підтверджуючого сплату судового збору. Згідно Закону України «Про судовий збір», зі змінами, які прийняті пізніше ніж Закон України «Про захист прав споживачів», з 01.09.2015 року споживачі за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, не відносяться до суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях.

Виходячи з предмета та обставин справи, позивач не звільнений від сплати судового збору, відповідно до положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою. За позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди справляється судовий збір у встановленому Законом розмірі.

Позов містить три вимоги. За пред`явлення вказаного позову позивачу необхідно сплатити судовий збір за три вимоги майнового характеру, розмір якого становить - 2 724,00 грн. та надати суду оригінал документу про сплату судового збору (а. с. 43 - 46).

30.11.2021 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про усунення недоліків позову, в якій останній посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року по справі № 761/46977/18, Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 761/24881/16-ц, в яких зазначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Спеціальний закон, яким є Закон України «Про захист прав споживачів», звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову про захист їх порушених прав. Будь-яка вимога, яка виникає з порушення прав споживача, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів» та позивачі мають звільнятися від сплати судового збору.

Позивач вказує, що усі його вимоги пов`язані з порушенням його права як споживача (а. с. 50 - 54).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 визнано неподаним та повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в ухвалі про залишення позову без руху було зазначено про необхідність сплатити судовий збір у розмірі - 2 724,00 грн.. Обов`язок сплатити судовий збір позивачем по справам про захист прав споживачів вирішується в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи на розсуд суду. Було звернуто увагу позивача на те, що споживачі звільнені від сплати судового збору за подання позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої лише внаслідок недоліків (дефекту) продукції, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Звернуто увагу позивача на ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено право споживача при придбанні непродовольчого товару належної якості обміняти його на аналогічний товар у продавця, якщо товар не задовольняє покупця за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або який за інших причин не може бути використаний за призначенням.

Основним завданням постановлення ухвали про залишення позову без руху було встановлення відповідності обставин справи, зазначених у позові, з нормами п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Підстав для звільнення позивача від сплати судового збору судом не було встановлено. Позивач не усунув зазначені в ухвалі суду першої інстанції від 29.11.2021 року про залишення позову без руху недоліки (а. с. 69 - 71).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати вищевказану ухвалу суду першої інстанції про повернення позову. Ухвалити нове судове рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) хибним є висновок суду про те, що з 01.09.2015 року споживачі не звільняються від сплати судового збору. Вказані висновки не відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року по справі № 761/46977/18, Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 761/2488/16-ц. Він направив суду першої інстанції клопотання про врахування практики Верховного Суду, яке було проігноровано судом; 2) суд першої інстанції у порушення норм процесуального права зазначив, що його вимоги не відносяться до вимог, які може заявляти споживач.

2.5 Позиція відповідача в апеляційному суді

Відповідач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.12.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Байгуша Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року про повернення позовної заяви (а. с. 81).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.12.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 82).

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від сторін до апеляційного суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи та наявність клопотань про розгляду справи за відсутності її учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3 Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Байгуша Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із вищевказаним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 залишено без руху, з підстав несплати судового збору.

30.11.2021 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про усунення недоліків позову, в якій останній посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року по справі № 761/46977/18, Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 року по справі № 761/24881/16-ц, в яких зазначено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Спеціальний закон, яким є Закон України «Про захист прав споживачів», звільняє споживачів від сплати судового збору за подання позову про захист їх порушених прав. Будь-яка вимога, яка виникає з порушення прав споживача, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів» та позивачі мають звільнятися від сплати судового збору.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.12.2021 року вищевказаний позов ОСОБА_1 визнано неподаним та повернуто позивачу, з підстави не усунення позивачем недоліків, які зазначені в ухвалі суду першої інстанції від 29.11.2021 року про залишення позову без руху.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права, мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", однак колегія суддів не погоджується із вказаним висновком.

Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно пункту 17 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України "Про судовий збір" визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України "Про судовий збір", не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, стаття 5 Закону України "Про судовий збір" не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі №761/24881/16-ц (провадження №14-57цс18).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що підставою позову є не належне виконання відповідачем правочину з купівлі-продажу товару.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування (стаття 10 Закону України "Про захист прав споживачів").

ОСОБА_1 за вказаним договором є споживачем послуг, а ФОП ОСОБА_2 - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Спір, який ініціював позивач, безпосередньо пов`язаний з порушенням прав споживача, а останнім заявлені вимоги про відшкодування коштів сплачених в рахунок виконання нікчемного правочину, а також моральної шкоди у зв`язку із не належним виконанням умов правочину.

Колегія суддів вважає, що у цій справі правовідносини сторін, поряд з нормами ЦК України, урегульовані нормами законодавства про захист прав споживачів, оскільки вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про відшкодування коштів сплачених в рахунок виконання нікчемного правочину та моральної шкоди заявлені у зв`язку із порушенням виконання зобов`язань відповідачем.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача пільги по сплаті судового збору за подання позовної заяви в цій справі є помилковим.

Такий висновок виходить з практики застосування Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція).

Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії»).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцю і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єш Діаш проти Португалії»).

У пункті 55 рішення у справі «Kreuz v. Poland» («Креуз проти Польщі») від 19.06.2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28.10.1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13.01.2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Shishkov v. Russia, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20.02.2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення Європейського суду з прав людини «De Geouffre de la Pradelle v. France» // Series A N 253- B).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Байгуша Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , є доведеними, а тому вона підлягає задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви підлягає скасуванню з направленням справи для до суду першої інстанції (Київського районного суду м. Одеси) для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 353, п. 2 ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви після її перегляду в апеляційному порядку може бути оскаржена в касаційному порядку.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Байгуша Олексія Юрійовича, діючого від імені ОСОБА_1 , - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року про повернення позовної заяви - скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення майнової та моральної шкоди - направити до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 11 березня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Суддів О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе