Справа № 522/7292/19
Провадження № 4-с/522/21/22
УХВАЛА

18 березня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря судового засідання Кліпи Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції Романовської Олени Леонідівни,-

В С Т А Н О В И В:

До Приморського районного суду м. Одеси 10.12.2021 року надійшла скарга ОСОБА_1 на рішення та дії державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції Романовської Олени Леонідівни, за участю стягувача ОСОБА_2 , відповідно до якої просить визнати неправомірними та скасувати постанови від 25.09.2020 року, винесенні державним виконавцем Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Романовською Оленою Леонідівною по виконавчим провадженням №60564597 та №60564800.

В обґрунтування скарги зазначено, що позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов`язання викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії». За положенням законодавства тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захист після реалізації можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України особистого майнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим. Таким чином, у разі часткового виконання Боржником своїх зобов`язань, застосування щодо нього такого суворого заходу як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є неправомірним. Крім того вказує, що він є моряком, старшим помічником капітана корабля і основою для нарахування та одержання заробітної плати є робота у складі команди корабля, який здійснює міжнародні морські перевезення за межами територіальних вод України. Винесення державним виконавцем постанов про встановлення тимчасового обмеження виїзду за межі України реально позбавляє його законного права на роботу і отримання заробітної плати, як джерела виплати аліментів стягувачу, у зв`язку з чим він звернувся до суду із скаргою, відповідно якої просить скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської О.Л. від 25.09.2020 року № ВП 60564597, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено у праві виїзду за межі України та скасувати постанову державного Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської О.Л. від 25.09.2020 року № ВП60564800, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2021 року поновлено заявнику строк звернення до суду зі скаргою на дії державного Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції Романовської Олени Леонідівни, відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Інші учасники судового процесу у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином.

21 грудня 2021 року від Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції надійшов відзив на скаргу ОСОБА_1 , згідно якого просили скаргу залишити без задоволення, та провести її розгляд без участі представника Відділу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), знаходились виконавчі провадження, які на теперішній час перебувають на виконанні у Першому відділі ДВС у м.Чернівці, а саме:

-виконавче провадження АСВП №60564597 з примусового виконання виконавчого листа №522/7292/19 виданого 04.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 25.04.2019 року і до закінчення навчання, тобто до 30.06.2021 року;

-виконавче провадження АСВП №60564800 з примусового виконання виконавчого листа №522/7292/19 виданого 04.11.2019 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 25.04.2019 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постановами державного виконавця від 14.11.2019 року відкрито виконавчі провадження ВП №60564597 та ВП №60564800.

Постановами державного виконавця від 05.02.2020 року по зазначеним ВП встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі країни у зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.09.2020 року скасовано постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 05.02.2020 року №ВП 60564800, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України та скасовано постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 05.02.2020 року №ВП 60564597, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України, яка набрала законної сили.

В подальшому постановами державного виконавця від 25.09.2020 року по зазначеним ВП встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі країни у зв`язку з ухиленням від виконання зобов`язань.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення скарги, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду.

У відповідності до ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно до положень ст. 18 Закону, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст.33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежене лише законом.

Стаття 313 ЦК України гарантує право на свободу пересування, що означає можливість фізичної особи вільно пересуватися по території України (після 14 років), вільно виїхати за її межі та безперешкодно повернутись до України (після 16 років), а також вільно визначити місце свого перебування, обирати способи і засоби пересування.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт.

Зокрема пункт 5 зазначеної статті передбачає таку підставу для відмови громадянину у виїзді з України, як ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; а у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Утім визначення поняття «ухилення» Закон України «Про виконавче провадження» прямо не розкриває. Також відсутня практика Конституційного суду України щодо офіційного тлумачення такого поняття, як «ухилення».

Відповідно до Нового словника української мови у 4-х томах 1998 року видавництва, вбачається, що в сучасній українській мові слово ухилення тлумачиться наступним чином: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі у чомусь, уникати; навмисно не давати відповіді на запитання, говорити щось інше.

Тобто, з погляду етимології словосполучення ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) вжите у ч.5 ст.6 «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та у п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

Проте особа, що має невиконанні зобов`язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не доведено протилежного.

Також суд бере до уваги, що ОСОБА_1 є моряком, старшим помічником капітана корабля, що підтверджується копіями дипломів про освіту, копією паспорта моряка з відповідними дато штампами, назвами кораблів та підписами капітанів.

Таким чином основою для нарахування та одержання заробітної плати є робота у складі команди корабля, який здійснює міжнародні морські перевезення за межами територіальних вод України.

Винесення державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження виїзду за межі України позбавляє ОСОБА_1 законного права на роботу і отримання заробітної плати, як джерела виплати аліментів стягувачу.

Крім того, ОСОБА_1 до суду надано підтвердження часткового виконання рішення суду, а саме копії відповідних квитанцій, що дає суду підстави переконатись у відсутності ухилення від виконання зобов`язань.

У розумінні ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставини, підлягають доведенню, зокрема факту ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Виходячи зі змісту ст. 6 Конвенції, право на виконання судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, підлягає судовому захисту в контексті гарантованих законом прав як стягувача, так і боржника по справі, які є рівними учасниками виниклих правовідносин щодо виконання судового рішення.

Законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Таким чином, сама по собі наявність невиконання зобов`язання не є безумовною підставою для встановлення обмеження у праві виїзду, доведенню підлягає ухилення боржника від виконання.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишити будь-яку країну, включно зі своєю волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з несплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35).

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Однак, враховуючи той факт, що після подачі подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, виконавцем вчиняються дії щодо реалізації майна боржника, (тобто обмеження та позбавлення боржника права власності на майно), потреба у додатковому забезпеченні виконання судового рішення шляхом обмеження права на пересування відпала.

Також слід зазначити, що у Рішенні "Стецов проти України" від 11.05.2021 року Європейський Суд зазначив, що "... у світлі принципу пропорційності намір боржника у разі несплати заборгованості, встановленої рішенням суду, ... не може бути єдиною причиниою, що виправдовує оскаржуване обмеження... . Відповідний орган має пояснити, як заборона виїзду може бути використана для стягнення боргу, враховуючи індивідуальні обставини заявника та інші обставини справи".

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 , з огляду на те, що дійсно боржник обізнаний про наявність виконавчих проваджень, разом з тим частково сплачуючи аліменти, неможливо встановити факт ухилення від виконання зобов`язань. Також суд приймає до уваги ті обставини, що обмеження у праві виїзду за межі території України є крайнім заходом після реалізації всіх інших можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, а в даному випадку обраний захід є неправомірним, а тому постанови державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 25.09.2020 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст.4,12, 13,19, п.1, ч. 1, ст. 255, 258-261, 447,448ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни, а саме на постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України від 25.09.2020 року, за участю стягувача ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 25.09.2020 року №ВП 60564597, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України.

Скасувати постанову державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Романовської Олени Леонідівни від 25.09.2020 року №ВП 60564800, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обмежено у праві виїзду за межі України.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст ухвали суду складено 23 березня 2022 року.

Суддя А.В. Науменко