ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкова М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до публічного акціонерного товариства "Акцент-банк", ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до договору № ODVIGK01420006 від 01 грудня 2005 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 106080,00 дол. США зі сплатою за користування ним процентів у розмірі 15,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 01 грудня 2015 року. Вимоги до ОСОБА_2 , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ "Акцент-Банк" договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, із ОСОБА_1 договору поруки № 0006/Р від 01 грудня 2005 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 360246,62 дол. США, що за курсом 7,97 відповідно до повідомлення НБУ станом на 31 серпня 2011 року складає 2 871 165, 55 грн. з яких: 76 401,25 дол. США - заборгованість за кредитом; 24 748,47 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 238 656,95 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 62,74 дол. США штраф (фіксована частина); 17 151,61 дол. США - штраф (процентна складова), яку ПАТ КБ "Приватбанк" просило стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв язку із порушенням позичальником умов кредитного договору. Також просили стягнути із відповідачів солідарно на свою користь 200,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № ODVIGK01420006 від 01 грудня 2005 року у розмірі 126 589,67 дол. США, що за курсом 7,97 відповідно до повідомлення НБУ станом на 31 серпня 2011 року складає 1 008 919,67 грн., яка складається з наступного: 76 401,25 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 608 917,96 грн.) - заборгованість за кредитом; 24 748,47 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 197 245,32 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 25 708,03 грн.) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 5000,00 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 39 850,00 грн.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 62,74 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 500,03 грн.) - штраф (фіксована частина); 17 151,61 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 136 698,33 грн.) - штраф (процентна складова). В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок невиконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк". Оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, наявні підстави для зменшення суми пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договром. Встановивши, що договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року не є багатостороннім, не підлягає стягненню солідарно з відповідачів сума у розмірі 200,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . тa в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки рішенням Березівського районногосуду Одеської області від 15 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року кредитний договір від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006розірваний, тому зобов`язання сторін припинились, а отже відсутні підстави для стягнення кредитної заборгованості.

Постановою Верховного суду від 18 листопада 2020 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку та не в повній мірі дослідив наявні у справі докази, надані сторонами, а саме наданий банком розрахунок заборгованості, зокрема в частині відповідальності відповідачів до моменту розірвання в судовому порядку кредитного договору від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині солідарного стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог. В частині вирішення позовних вимог до ПАТ "Акцент-Банк" закрити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що спірний кредитний договір є розірваним, сума заборгованості визначена станом на 31 серпня 2011 року, в той час як з 2010 року у інший справі №2-479/10 про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності було забезпечено позов шляхом зупинення подальшої сплати погашення заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу, при новому розгляді справи, до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ«ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», найменування якого змінено на АТ КБ «Приватбанк», 01 грудня 2005 року укладений кредитний договір № ODVIGK01420006, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання позичальнику готівкою на строк по 01 грудня 2015 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 106 080 грн., в тому числі на придбання нерухомості 96 000 дол. США і на оплату страхових платежів у сумі 10 080 дол. США зі сплатою за користування ним процентів у розмірі 15,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно п.4.1 при порушенні позичальником кожного із зобов`язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного Договору Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 3,00% від суми простроченого платежу.

Вимоги до відповідача ОСОБА_2 забезпечені шляхом укладання 01 грудня 2005 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 договору поруки № 0006/Р, відповідно до якого у випадку невиконання боржником своїх обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники

Також вимоги до ОСОБА_2 забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки від 20 жовтня 2010 року №167, відповідно до якого ПАТ «Акцент-банк» зобов`язалось солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006, розмір відповідальності 200 грн.

Позичальник ОСОБА_2 допустила заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом 31 серпня 2011 року складає 2 871165 грн 55 коп., та яка складається з наступного: 76 401,25 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 608 917 грн 96 коп.) - заборгованість за кредитом, 24 748,47 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 197 245 грн 39 коп.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 225,60 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 25 708 грн 03 коп.) - заборгованість по комісії за користування кредитом, 238 565,95 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 1 902 095 грн 90 коп.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 62,74 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 500 грн 03 коп.) - штраф (фіксована частина); 17 151,61 дол. США (в гривневому еквіваленті складає 136 698 грн 33 коп.) - штраф (процентна складова).

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 серпня 2013 року, розірвано кредитний договір від 01 грудня 2005 року № ODVIGK01420006, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником

зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителю (ч.1 ст.554 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (ч.3 цієї статті).

Правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, з якими погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за кредитним договором № ODVIGK01420006 від 01 грудня 2005 року, оскільки наданий банком розрахунок заборгованості, приведений станом на 31 серпня 2011 року, тобто до моменту набрання чинності рішення Березівського районного суду Одеської області від 15 лютого 2013 року, яким розірвано кредитний договір від 01 грудня 2005 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Якщо кредитний договір розірвано у судовому порядку, суд, який розглядає справу, зобов`язаний надати оцінку встановленим рішенням суду обставинам щодо розірвання кредитного договору та наслідкам такого розірвання

Розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12).

Після розірвання кредитного договору з огляду на те, що кредитором повністю виконано умови договору до його розірвання, не припиняються окремі зобов`язання сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов`язань і після розірвання договору (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 09 вересня 2015 року у справі №6-939цс15), але в обсязі, що відповідає заборгованості, яка існувала до моменту розірвання кредитного договору.

Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (частина перша статті 559 ЦК України).

Відтак, розірвання кредитного договору має наслідком припинення на майбутнє зобов`язання кредитодавця та позичальника, а також припинення на майбутнє поруки і

застави (іпотеки) за обов`язками позичальника, які можуть виникнути, зокрема, за статтею 625 ЦК України після такого розірвання. Порука та застава (іпотека) не припиняються за обов`язками позичальника щодо заборгованості за кредитом, процентів і неустойки, які їснували на момент розірвання кредитного договору. Тобто, розірвання кредитного договору не є підставою для припинення поруки та застави (іпотеки), які можуть забезпечувати виконання зобов`язання, що виникло до моменту такого розірвання.

Вказаний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №548/981/15-ц (провадження № 14-182цс18).

Виходячи з вищевикладеного, безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2010 року, відповідно до якої вжитті заходи забезпечення позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним шляхом припинення подальшого нарахування та сплати погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 772,61 дол. США щомісячно, процентів за користування кредитними коштами та комісії, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Разом з цим, колегія суддів звертає, що такий спосіб забезпечення позову, як припинення подальшого нарахування банком заборгованості, вищевказана ухвала Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2010 року, не містить.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку щодо допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2015 року в оскаржуваній частині -залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова