Справа № 459/1987/21
Провадження № 2/459/787/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2022 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Мельникович М. В.

з участю секретаря Горощук А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

У С Т А Н О В И В :

01.07.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з останнього 179 787,00 грн. заборгованості за договором позики від 04.07.2018 , що складається з 35 000,00 грн. основного боргу, 117 500,00 грн. відсотків за користування грошовими коштами, 17 385,00 грн. заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 9 902,00 грн заборгованість з урахуванням 3% річних. В обґрунтування позовних вимог покликається на умови договору, ст. ст. 525-526, 1046-1049 ЦК України та стверджує, що відповідач, отримавши позику, у встановлений договором строк її не повернув, чим свідомо ухилився від виконання договірних зобов`язань.

Ухвалою від 14.07.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 27.08.2021 року з викликом сторін, яке було відкладено у зв`язку із неявкою відповідача на 21.09.2021, а в подальшому на 12.10.2021.

Ухвалою суду від 12.10.2021 підготовче провадження було закрито, а справа була призначена до розгляду по суті на 05.11.2021, який був відкладений на 08.12.2021., а в подальшому на 21.12.2021 за клопотанням позивача та відповідача.

20.12.2021 відповідач та його представник подали до суду відзив на позовну заяву, у якому вказали, що позов визнають частково, а саме в cумі 39578,63 грн, з яких: 20000,00 грн - основний борг, 16000,00 грн відсотки за користування грошовими коштами, 2280,00 грн індекс інфляції, 1298,63 грн 3% річних. Свою позицію обмотивували тим, що дійсно між сторонами був укладений договір позики на суму 20000,00 грн, а не на 35000,00 грн, як зазначає в позовній заяві позивач. Отримання додаткових коштів в сумі 15000,00 грн відповідач категорично заперечив. Також відповідач вказав, що незгідний із сумою нарахованих відсотків за користування коштами та, посилаючись на практику ВС, вважає, що такі можуть нараховуватися лише до 04.03.2019р., тобто до дати закінчення строку позики. Окрім цього, відповідач та його представник заперечили нараховану позивачем суму індексу інфляції та 3% річних та здійснили свій розрахунок.

В судовому засіданні 21.12.2021 розгляд справи було відкладено на 28.01.2022 за клопотанням позивача, який бажав підготувати відповідь на відзив.

28.01.2022 судове засідання не відбулося із зв`язку із перебуванням головуючої судді у відпустці; наступна дата судового засідання була визначена на 22.02.2022р.

22.02.2022р. сторони в судове засідання не з`явилися. Преставник відповідача подав до суду клопотання, у якому просив суд розгляд справи здійснювати без участі відповідача та його представника, а також додатково зазначив, що вони позовні вимоги визнають часткового, а саме в сумі 39578,63 грн. Позивач також подав до суду заяву аналогічного змісту та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відповідності до положень п. 1 ч. 3 ст. 223, ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено за наявними у справі матеріалами без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного рішення.

Суд, ураховуючи фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

04 липня 2018 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики грошей, який був посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н. С. та зареєстрований в реєстрі за №575 (надалі -Договір позики) (а. с. 6).

Відповідно до п. 1 Договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 20000,00 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (а. с.7).

Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві готівкою до 04.03.2019 (п.2 Договору позики).

Відповідно п. 3 Договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 10 (десять) відсотків від суми позики. За домовленістю сторін виплата відсотків за користування грошовими коштами здійснюється позичальником готівкою щомісячно не пізніше 05 (п`ятого) числа поточного місяця.

Згідно з п.6 Договору позики позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою в повній сумі з відсотками.

Окрім Договору позики, існування таких зобов`язань між сторонами підтверджується також розпискою від 04.07.2018 року (а. с.7). У розписці, після тексту розписки та підписів сторін, міститься напис наступного змісту: Добрав 15000,00 грн. 08.08.2018р. підпис ОСОБА_2

Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення суми позики та сплати відсотків за користування грошовими коштами у встановлені договором терміни не виконав, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду.

При винесенні рішення суд керується наступним.

За правилами цивільного законодавства, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми, дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

На підтвердження своїх доводів і вимог позивачем надано нотаріально посвідчений Договір позики та власноручно написану відповідачем розписку, в якій останній підтверджував факт отримання позики із зобов`язанням повернення до 04.03.2019 року.

Таким чином, суд вважає, що Договір позики та розписка є достатніми належними доказами, що підтверджують боргове зобов`язання відповідача в сумі 20000,00 грн.

Стаття 11 ЦК Ураїни передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, зі змісту даної статті випливає, що будь-які зміни до умов Договору позики від 04.07.2018 (в т.ч. і зміна суми позики) повинні би бути вчинені у такій самій формі, як і основний договір, тобто нотаріально посвідчені.

Як зазначалося вище, у п. 1 Договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 20000,00 грн. Факт одержання грошей підтверджується розпискою власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Отже, розписка, як додаток до договору, підтверджує передачу коштів від позивача до відповідача в сумі, зазначеній в договорі.

В матеріалах справи відсутні докази укладення будь-яких змін до Договору позики від 04.07.2018.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України підстави позову це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Як убачається зі змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 підставою своїх вимог визначаєсаме Договір позики від 04.07.2018р.

Відповідно до п.7 Договору позики у разі, якщо позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку, звернувшись до суду.

Також факт невиконання умов Договору позики в сумі 20000,00 грн не заперечувався самим відповідачем.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач на підставі Договору позики від 04.07.2018 має право на повернення грошових коштів в сумі 20 000 грн.

Щодо грошових коштів в сумі 15000,00 грн, які позивач надав відповідачу 08.08.2018р. слід зазначити наступне.

Як вже зазначалося вище, в розписці від 04.07.2018р., після тексту розписки та підписів сторін, міститься напис: Добрав 15000,00 грн. 08.08.2018р. підпис ОСОБА_3

Відповідач заперечуючи в цій частині позов стверджує, що жодних коштів в сумі 15000,00 грн додатково у позивача не позичав та не отримував. Поряд з цим зазначає, що мотиви та зміст вищевказаного напису не пам`ятає. Тобто, відповідач не заперечував, що напис: Добрав 15000,00 грн. 08.08.2018р. підпис ОСОБА_2 та підпис на розписці вчинений саме ним. Клопотання про призначення експертизи сторонами не заявлялося.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18.

З огляду на вищевказане, керуючись принципом справедливості, суд вважає, що факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 15000,00 грн. підтверджується розпискою від 08.08.2018р. наступного змісту: Добрав 15000,00 грн. 08.08.2018р. підпис ОСОБА_2

Проте, на яких саме умовах та на який строк відповідач отримав ще 15000,00 грн в розписці не вказано.

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 15000,00 грн також підлягають до задоволення.

Всупереч умовам Договору позики та розписки відповідач свої зобов`язання щодо повернення суми позики та виплати відсотків за користування грошовими коштами не виконав в обумовлений у договорі термін, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача зазначених коштів.

Позивач стверджує, що неодноразово звертався в усній та письмовій формі до відповідача про повернення позичених грошових коштів, проте відповідач так і не повернув борг. Це підтверджується, зокрема, копією претензії від 03.02.2021р., адресованої відповідачу, із вимогою про повернення коштів, яка залишилася не виконаною (а. с. 8).

Матеріали справи не містять доказів про належне і повне виконання відповідачем своїх зобов`язань.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 35000,00 грн основного боргу:

20000,00 грн борг за Договором позики,

15000,00 грн борг по розписці від 08.08.2018.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що задоговором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 530 ЦК України передбачено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Ч.1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

З огляду на фактичні обставини справи та викладені норми цивільного законодавства, суд вважає доведеним факт прострочення відповідачем виконання договірного зобов`язання та порушення ним цього зобов`язання шляхом невиконання умов договору позики у встановлений строк.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, відповідно п. 3 Договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 10 (десять) відсотків від суми позики. За домовленістю сторін виплата відсотків за користування грошовими коштами здійснюється позичальником готівкою щомісячно не пізніше 05 (п`ятого) числа поточного місяця.

Згідно з п. 2 Договору позики суму позики позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві готівкою до 04.03.2019.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, тобто, у випадку, коли боржник порушив умови договору застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 ЦК України.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що після спливу визначеного Договором позики строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Таким чином, позивач має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених відсотках за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку позики, тобто до 04.03.2019 року, після настання якого у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати, передбачені договором проценти.

Відтак, нарахована позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках за користування кредитом в сумі 117500,00 грн. виходить за межі строку кредитування, а тому підлягає до часткового задоволення.

Також суд вважає за необхідне роз`яснити, що відсотки за користування грошовими коштами, передбачені п.3 Договору позики можуть бути нараховані лише на суму, вказану в Договорі позики, а саме на 20000,00 грн, а не на 35000,00 грн, як це вважав позивач, з огляду на те, що 15000,00 грн відповідач позичив у позивача без визначення конкретних умов позики. Відтак, нарахування відсотків, передбачених Договором позики, не може поширюватися на суму позики, отриману відповідачем відповідно до розписки від 08.08.2018.

Отже, окрім основної суми боргу, визначеної в Договорі позики (20000,00 грн.) до стягнення підлягають також і відсотки за користування грошовими коштами, які передбачені п.3 Договору позики, за період з 04.07.2018р. по 04.03.2019р. (8 місяців) в сумі 16000,00 грн, виходячи з такого розрахунку:

20000,00 грн *10%=2000,00 грн/місяць; 2000,00 грн. * 8 міс = 16000,00 грн.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, штрафних санкцій, а саме індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних від простроченої суми, суд враховує наступне.

Згідно з ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 8 Договору позики передбачено, що, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У постанові від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18 Верховний Суд дійшов такого висновку: «враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція)».

Окрім цього, ВС у складі КГС у постанові від 01.12.2021р. у справі №916/1293/18 зазначив наступне: «Тобто Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність».

Відтак, враховуючи доведену заборгованість за основним боргом по Договору позики в сумі 20000,00 грн. та 16000,00 грн. нарахованих відсотків (загальна сума заборгованості становить 36000,00 грн) суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути індекс інфляції за весь період прострочення, тобто з 05.03.2019 (кінцевий строк повернення позики 04.03.2019) по 01.07.2021 (дата звернення з позовом) в сумі 5 208,68 грн, виходячи з такого розрахунку:

Розрахунок індексу інфляції здійснюється за такою формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Розрахунок індексу інфляції: (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) = 1.14468548;

Інфляційне збільшення: 36 000,00 x 1.14468548 - 36 000,00 = 5 208,68 грн.

Тобто, інфляційні збитки за вказаний період складають 5 208,68 грн.

Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми суд враховує також наступні висновки ВС у складі КГС, викладені у постанові від 01.12.2021р. у справі №916/1293/18: «Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що до стягнення також підлягають 3% річних від суми заборгованості (36000,00 грн) за період з 05.03.2019 (кінцевий строк повернення позики 04.03.2019) по 01.07.2021 (дата звернення з позовом), що становить 2 512,11 грн, виходячи з такого розрахунку: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів] :

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
05.03.201901.07.20.003%2 512,11
Всього: 850 2 512,11

Щодо нарахування штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, на суму позики 15000,00 грн, зазначену в розписці від 08.08.2018 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вже зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що 03.02.2021 позивач надіслав на адресу відповідача претензію із вимогою про повернення боргу (а. с. 8). Доказом направлення даної претензії відповідачу позивачем надано копію фіксального чеку, виданого АТ Укрпошта 03.02.2021 (а. с. 9), а також копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення із відміткою про його повернення за закінченням терміну зберігання від 04.03.2021 (а. с. 10).

Отже, на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України, боржник (відповідач) повинен був повернути кредитору (позивачу) 15000,00 грн у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, тобто у строк до 10.02.2021

Проте, у зазначений строк відповідач дану суму боргу не повернув.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, окрім 15000,00 грн основного боргу за розпискою від 08.08.2018, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути індекс інфляції за весь період прострочення, тобто з 11.02.2021 (кінцевий строк повернення коштів 10.02.2021) по 01.07.2021 (дата звернення з позовом) в сумі 748,54 грн, виходячи з такого розрахунку:

Розрахунок індексу інфляції здійснюється за такою формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Розрахунок індексу інфляції: IIc (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) = 1.04990249

Інфляційне збільшення: 15 000,00 x 1.04990249 - 15 000,00 = 748,54 грн.

Тобто, інфляційні збитки за вказаний період складають 748,54 грн.

Окрім цього, до стягнення також підлягають 3% річних від суми 15000,00 грн за період з 11.02.2021 (кінцевий строк повернення коштів 10.02.2021) по 01.07.2021 (дата звернення з позовом), що становить 173,84 грн, виходячи з такого розрахунку: [Відсотки] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів] :

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
11.02.202101.07.20,003%173,84
Всього: 141 173,84

Відтак, враховуючи вищевикладені обставини й міркування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у сумі 59 643,17 грн, з яких:

35000,00 грн сума основного боргу (20000,00 грн борг за Договором позики, 15000,00 грн борг по розписці від 08.08.2018);

16000,00 грн відсотки за користування грошовими коштами, передбачені Договором позики,

5957,22 грн- інфляційні збитки (5208,68 + 748,54),

2685,95 грн 3% річних (2512,11 +173,84).

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1 773,43грн. (з розрахунку 59 643,17 грн./ 179787,00 х 1797,90 = 596,44 грн.).

Керуючись ст. ст. 202, 207, 526, 530, 610, 612, 629, 1046-1049 ЦК України, ст. ст. 2, 141, 259, 264, 265, 268, 273, 280-281, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Вишневською Н. С. 04.07.2018р. та зареєстрованим в реєстрі за №575, а також за розпискою від 04.07.2018р. та від 08.08.2021р.у сумі 59 643,17 грн гривень (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сорок три грн 17 коп), що складається з: 35000,00 грн. основного боргу (неповернутої позики); 16000,00грн. відсотків за користування грошовими коштами, передбачених Договором позики; 5957,22 грн інфляційних збитків, 2685,95 гр рн 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) у користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) 596 (п`ятсот дев`яносто шість) гривень 44 коп. сплаченого судового збору.

У решті вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.03.2022 р.

Суддя: М. В. Мельникович