ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3455/22 Справа № 171/1368/20 Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 171/1368/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Остапенко В.О.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «ДТЕК Дніпроенерго»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року, яке ухвалено суддею Хоруженко Н.В. у м. Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» про стягнення заробітної плати за період вимушеного простою.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що він працює він працює у ВП «ДТЕК Криворізька ТЕС» АТ «ДТЕК Дніпроенерго» машиністом енергоблоку котлотурбінного цеху.

Наказом № 1475 від 21.11.2019 року, за підписом директора ВП «ДТЕК Криворізька ТЕС» АТ «ДТЕК Дніпроенерго», позивача вивели у тривалий простій на період з 22.11.2019 року до 31.12.2019 року. В зазначеному наказі вказано, що він виданий на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» №78 від 21.11.2019 року, з метою запобігання повного припинення діяльності АТ «ДТЕК Дніпроенерго».

Наказом № 1593 від 24.12.2019 року позивача періодично виводили у тривалий простій з 01.01.2020 року до 29.02.2020 року, у якому позивач знаходиться по цей час.

В преамбулі наказу вказано, що даний наказ виданий на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» №87 від 24.12.2019 року, з метою запобігання повного припинення діяльності АТ «ДТЕК Дніпроенерго».

В період з 21.11.2019 року по 10.08.2020 рік позивач знаходиться у тривалому простої майже 8 місяців та 20 днів. Одноразово був виведений на роботу на дві робочі зміни: 30.07.2020 року та 31.07.2020 року, для спроби змусити позивача до незаконного підписання угоди про зміну його режиму роботи.

Позивач вважає, що для запровадження простою на підприємстві в період з 22.11.2019 року і по цей час відсутні передбачені законом підстави, оскільки зупинення роботи ВП «ДТЕК КТЕС» АТ «ДТЕК Дніпроенерго» та підрозділу підприємства (цеху), у якому працює позивач, не відбувалося у вказаний період, підприємство та усі його ланки продовжувало працювати та відпускати вироблену продукцію. Зупинки виробництва та діяльності АТ «ДТЕК Дніпроенерго» та роботи ВП «ДТЕК КТЕС» АТ «ДТЕК Дніпроенерго» не було.

В період з 22.11.2020 року по цей час позивач, згідно наказів № 1497 від 21.11.2019 року та № 1593 від 24.12.2019 року, примусово, без належних підстав, без його на те згоди, АТ «ДТЕК Дніпроенерго» позбавило його отримувати належну заробітну платню, яку позивач отримував би, як би не знаходився у простої, натомість АТ «ДТЕК Дніпроенерго» нарахувало йому лише 2/3 його окладу, а з 01.04.2020 року нарахування складали менше половини його окладу, АТ «ДТЕК Дніпроенерго» мотивувало ці дії переведенням його на роботу в інший режим роботи, хоча він увесь цей термін знаходився у тривалому простої та мав би отримувати 2/3 свого окладу згідно до норми закону.

Весь цей час позивач не надавав своєї згоди на переведення його до простою, на зміну для нього істотних умов праці та у відношенні зниження його заробітної платні. АТ «ДТЕК Дніпроенерго» належним чином не зафіксувало виявлення факту простою, оскільки не було оформлено акту простою де фіксуються причини, які зумовили припинення роботи. Були видані тільки загальні накази по підприємству № 1475 від 21.11.2019 року та № 1593 від 24.12.2019 року про продовження простою, з яким позивача ознайомили тільки 18.02.2020 року. Будь яких наказів про перевід позивача у простій відповідачем не видавалося та до його відома не доводилося, з графіками його виходів на роботу (змінності) за грудень 2019 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року його зовсім не ознайомлювали, що є порушенням п.13 Типових правил № 213.

Позивач зазначив, що посилаючись на ст.34 КЗпП України у наказах від 21.11.2019 року та від 24.12.2019 року директор ВП «ДТЕК Криворізька ТЕС» АТ «ДТЕК Дніпроенерго» ні яким чином не спробував виконати вимоги, що у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Для пояснення причин виведення частини персоналу на Криворізькій ТЕС у простій персоналу підприємств, на офіційних інформаційних порталах ДТЕК доводило інформацію про велике імпортування з Росії та Білорусі електроенергії, потім про аномально теплу зиму, запровадження уповноваженими державними органами «прайс-кеп», тобто верхньої межі ціни на вироблену електроенергію, а також дебіторської заборгованості в сумі 6,9 млрд. грн. ДТЕК Енерго, однак зниження рентабельності виробництва через брак обігових коштів, дебіторську заборгованість та інші чинники не є та не можуть бути підставами для запровадження простою або його продовження для працівників станції. Окрім того, наведена інформація на офіційних інформаційних порталах ДТЕК носить виключно загальний характер, не підтвердженні будь якими доказами, носять ознаки зловживання становищем ДТЕК на вітчизняному ринку електричної енергії. Тому, підстав щодо виводу у простій персоналу підприємства немає.

Середньомісячна заробітна плата за час ненадання позивачу можливості працювати обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Заробітна платня позивача за вересень 2019 року складала 22 818,79 грн., за жовтень 2019 року - 20 126,30 грн., в результаті цього середньоденна заробітна плата за два місяці складає 954,30 грн. (а.с.1-5).

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з Акціонекрного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного простою в зв`язку з незаконним виводом його до простою з 21.11.2019 року по цей час при працюючому підприємстві із розрахунку середньоденної заробітної плати 954,3 грн.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянтом зазначено, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не взяв до уваги доводи позивача, які вказані у позові, не звернув увагу на надані позивачем докази, які підтверджують протизаконність дій відповідача з приводу запровадження позивачу зміни істотних умов праці без наявності змін в організації виробництва та праці. Апелянт вважає, що діями суду обмежено його право доступу до правосуддя.

Суд першої інстанції, зробивши висновок, що позивач обрав не ефективний метод захисту, знехтував правими позиціями Верховного Суду України в аналогічних справах, проігнорував порушення відповідачем норм КЗпП України з приводу недотримання гарантії для працівників підприємства, обраних до профспілкового органу профспілкової організації «Захист праці», при цьому в судовому рішенні взагалі не зазначено, що позивач є членом профспілкового комітету, хоча представник третьої особи неодноразово в судових засіданнях доводив до відома суду про цей факт та наголошував, що на позивача розповсюджуються вимоги ст.252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, гарантії їх діяльності».

Також апелянт наголошує на тому, що судом проігноровано той факт, що переведення позивача до простою не мало ніякого відношення до зупинення його роботи а було тиском з боку керівництва цеху з метою примусити позивача звільнитися за власним бажанням, оскільки згідно табелів обліку робочого дня працівників, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші працювали весь час, а позивач був у простої.

Апелянт зазначає, що суд проігнорував той факт, що позивач по справі відмовився писати заяву про згоду на зміну йому істотних умов праці з введенням простою, тому примусове зменшення робочого часу є таким, що порушує умови колективного договору та трудового законодавства.

Крім того апелянт вказує на те, що суд першої інстанції хибно вказав у рішенні на те, що накази про введення простою не треба погоджувати з профспілкою, зазначаючи, що діючим законодавством передбачено погодження з профкомом підприємства рішень про тривалість робочого часу, при цьому судом не враховано порушення відповідачем процедури оголошення простою.

Відзив на апеляційну скаргу позивачів не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «ДТЕК Дніпроенерго».

Наказом директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1475 від 21.11.2019 року «Про проведення простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 21.11.2019 року № 78, з метою запобігання повного припинення діяльності Товариства з 22.11.2019 року до 31.12.2019 року введено простій у ДТЕК Криворізька ТЕС не з вини працівників (том 1 а.с.6-7).

Наказом директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1593 від 24.12.2019 року «Про продовження простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 24.12.2019 року №87, з метою запобігання повного припинення діяльності Товариства продовжено до 31 березня 2020 року вимушений простій ДТЕК Криворізька ТЕС не з вини працівників (том 1 а.с.8-9).

Також судом встановлено, що наказом в.о. генерального директора АТ «ДТЕК Дніпроенерго» № 29 від 27.03.2020 року «Про введення та продовження простою» пунктом 5 продовжено вимушений простій відокремлених підрозділів Товариства не з вини працівників, визначивши датою закінчення простою дату видання наказу Товариства про його закінчення.

Наказом директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 257 від 27.03.2020 року «Про продовження простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 27.03.2020 року №29 у зв`язку з триваючими негативними фінансово-економічними обставинами в діяльності Товариства, сталим падінням фінансових показників, неможливості роботи у штатному режимі, з метою запобігання повному припиненню діяльності Товариства продовжено вимушений простій ДТЕК Криворізька ТЕС не з вини працівників, визначивши датою закінчення простою дату видання наказу Товариства про його закінчення.

З пункту 3.1 наказу про продовження простою вбачається, що позивачу на час простою встановлено заробітну плату в розмірі двох третин встановленого посадового окладу.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заробітної плати за період вимушеного простою позивач посилався на те, що зупинки виробництва та діяльності АТ «ДТЕК Дніпроенерго» не було та АТ «ДТЕК Дніпроенерго» належним чином не зафіксувало факту простою, якого, на думку позивача, взагалі на підприємстві не було.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати за період вимушеного простою, обрав неефективний спосіб захисту свого порушеного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Способом захисту прав працівників є, зокрема, можливість оскарження наказів, що стосуються трудових правовідносин.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Як вбачається із матеріалів справи заявлені позивачем позовні вимоги не стосуються оскарження наказів про введення на підприємстві відповідача вимушеного простою та його продовження, однак лише в межах вирішення такого позову судом може бути з`ясована правомірність введення вимушеного простою та його продовження та, як наслідок, вирішено питання дотримання, чи недотримання відповідачем правомірності нарахування заробітної плати позивачу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Вищевказані накази про введення на підприємстві відповідача вимушеного простою та його продовження не були предметом оскарження у даній справі, що підтверджено позовною заявою, тому посилання позивача на обставини щодо їх неправомірності, як на підставу для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за необхідне відхилити.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення заробітної плати за період вимушеного простою обрав неефективний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки Наказом директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1475 від 21.11.2019 року «Про проведення простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 21.11.2019 року № 78, з метою запобігання повного припинення діяльності Товариства з 22.11.2019 року до 31.12.2019 року, Наказ директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1593 від 24.12.2019 року «Про продовження простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 24.12.2019 року № 87 та наказ в.о. генерального директора АТ «ДТЕК Дніпроенерго» № 29 від 27.03.2020 року «Про введення та продовження простою» не оскаржувалися у встановленому законодавством порядку та на даний час є чинними.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував той факт, що позивач по справі відмовився писати заяву про згоду на зміну йому істотних умов праці з введенням простою, тому примусове зменшення робочого часу є таким, що порушує умови колективного договору та трудового законодавства, оскільки позивачем по справі не оскаржено дії відповідача, спрямовані на зміну йому істотних умов праці з введенням простою та примусове зменшення робочого часу.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції хибно вказав у рішенні на те, що накази про введення простою не треба погоджувати з профспілкою, зазначаючи, що діючим законодавством передбачено погодження з профкомом підприємства рішень про тривалість робочого часу, при цьому судом не враховано порушення відповідачем процедури оголошення простою колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані позивачем обставини та наведені на їх підтвердження доводи не стосуються предмету доказування в даній справі та не підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, не взяв до уваги доводи позивача, які вказані у позові, не звернув увагу на надані позивачем докази, які підтверджують протизаконність дій відповідача з приводу запровадження позивачу зміни істотних умов праці без наявності змін в організації виробництва та праці, тому апелянт вважає, що діями суду обмежено його право доступу до правосуддя колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зазначає, що доводи позивача, викладені у скарзі повторюють обґрунтування позовної заяви та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що переведення позивача до простою не мало ніякого відношення до зупинення його роботи а було тиском з боку керівництва цеху з метою примусити позивача звільнитися за власним бажанням, оскільки згідно табелів обліку робочого дня працівників, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші працювали весь час, а позивач був у простої, оскільки позивачем по справі не оскаржено дії відповідача, спрямовані на введення простою.

При цьому позивач по справі не позбавлений права на пред`явлення відповідного позову про скасування Наказу директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1475 від 21.11.2019 року «Про проведення простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 21.11.2019 року № 78, з метою запобігання повного припинення діяльності Товариства з 22.11.2019 року до 31.12.2019 року, Наказу директора Відокремленого підрозділу «Криворізька теплова електрична станція» Акціонерного товариства «ДТЕК Дніпроенерго» № 1593 від 24.12.2019 року «Про продовження простою» на виконання наказу АТ «ДТЕК Дніпроенерго» від 24.12.2019 року № 87 та Наказу в.о. генерального директора АТ «ДТЕК Дніпроенерго» № 29 від 27.03.2020 року «Про введення та продовження простою».

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 15 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: