ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/18223/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4845/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2021 року, постановлене під головуванням судді Тончевої Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 12 вересня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 16 вересня 2020 року має заборгованість у розмірі 11 420,24 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 4 074,38 грн. (в тому числі: заборгованість за поточним тілом - 0 грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 074,38 грн.);

- заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками - 0,00 грн.;

- заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 - 1 804,27 грн.;

- нарахована пеня - 5 541,59 грн.;

- нарахована комісія - 0 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-4).

Справа розглянута у заочному порядку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що в анкеті-заяві від 12 вересня 2013 року відсутні умови договору про встановлення порядку нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту. Надані суду витяг з тарифів та Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті до уваги, оскільки не підписані відповідачем. Суд повважав недоведеними позовні вимоги про стягнення пені, оскільки судом не встановлено факту укладення кредитного договору та суми кредитної заборгованості. Посилаючись на недоведеність позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову банку (а.с.93-99).

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову банку в повному обсязі (а.с.102-105).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи. Зокрема, суд не звернув уваги на копію анкети-заяви, в якій зазначена серед іншого і відсоткова ставка. Відповідач висловив згоду, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, з якими він був ознайомлений, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, відповідач належним чином був повідомлений про умови кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафу. Суд не врахував, що користування кредитним коштами підтверджено випискою з рахунку, що має статус первинного документа. Посилаючись на постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16 та у справі № 755/7704/15-ц, представник банку зазначила, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то він повинен був надати свій розрахунок, чого не було здійснено судом першої інстанції.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 12 вересня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.11).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання не містить інформацію яку картку виявив бажання оформити ОСОБА_1 та не зазначив бажаний кредитний ліміт. В анкеті-заяві не зазначені процента ставка, неустойка тощо.

За довідкою банка на аркуші справи 9 за кредитним договором б/н було випущено такі картки:

-НОМЕР_2 - дата відкриття 12 вересня 2013 року, термін дії червень 2017 року;

- НОМЕР_1 - дата відкриття 02 липня 2015 року, термін дії червень 2019 року.

Старт карткового рахунку НОМЕР_2 здійснений 12 вересня 2013 року. В той же день встановлено кредитний ліміт на рівні 800 грн., який поступово змінювався та станом на 02 серпня 2018 року становив 0 грн. (а.с.10).

З виписки з рахунку вбачається, що відповідач почав користуватись кредитним коштами з 12 вересня 2013 року, зокрема: знімав кошти з банкоматів, здійснював поповнення картки в терміналі самообслуговування, переказ на картку Приватбанку через Приват24, поповнення мобільного, розрахунки в магазинах тощо, що свідчить про активне використання картки відповідачем (а.с.53-55).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 12 вересня 2013 року,укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 11 420,24 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 4 074,38 грн. (в тому числі: заборгованість за поточним тілом - 0 грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 074,38 грн.);

- заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками - 0,00 грн.;

- заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 - 1 804,27 грн.;

- нарахована пеня - 5 541,59 грн.;

- нарахована комісія - 0 грн. (а.с.5-8).

На підтвердження позовних вимог банком також додані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, що не підписані відповідачем (а.с.12-43).

У позовній заяві банк просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 11 420,24 грн.

Саме вказані вимоги розглянуті судом 07 жовтня 2021 року, в результаті чого винесено судове рішення, яке наразі оскаржено банком.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі N 912/1120/16 (провадження N 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч.1 ст.1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч.1 ст.1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст.625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст.625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч.2 ст.625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві позичальника від 12 вересня 2013 року не зазначено розмір та порядок нарахування процентної ставки та неустойка (а.с.11).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит за ст.625 ЦК України, та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17, виходив з того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача; матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 вересня 2013 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (19 жовтня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, надані банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг та з Тарифів, що не підписані відповідачем, не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню, що зроблено судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про встановлення відсоткової ставки в анкеті-заяві, що підписана відповідачем, спростовуються матеріалами справи, зокрема анкетою-заявою, що розміщена на аркуші справи 11. Крім того, в позовній заяві банк не ставив питання про стягнення відсотків за користування кредитом, а просив стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими по ст.625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, що складається з заборгованості по поточному тілу кредиту - 0 грн., заборгованості по прострочену тілу кредиту - 4 074,38 грн., суд першої інстанції виходив із необґрунтованості заявленої вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, але з інших підстав, ніж виходив суд першої інстанції.

Так, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати рух коштів клієнта та відносить до первинних документів, тому є належним та допустимим доказом у справі з огляду на таке.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому, згідно п.3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Аналогічні положення містились і в Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, що діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (виписка з особового рахунку клієнта) є належним та допустимим доказом у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 вказано про те, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

З виписки по рахунку вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, в тому числі послугою Приватбанку «Миттєва розстрочка», отримував готівку у банкоматах, купував товари, перераховував кошти на інші рахунки та періодично частково здійснював погашення кредиту (а.с.53-55).

Власного розрахунку заборгованості відповідачем не надавалося.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розрахунок заборгованості здійснений банком з урахуванням Умов та правил надання банківських послуг, які не можуть братися до уваги при визначенні розміру заборгованості, а тому, колегія суддів бере до уваги даний розрахунок в частині інформації щодо витрачених клієнтом кредитних коштів та суми коштів, внесених клієнтом на погашення заборгованості, що узгоджується з виписною з рахунку.

Так, за розрахунком станом на 31 серпня 2015 року у відповідача відсутня будь-яка заборгованість за кредитом (а.с.5).

В результаті підрахунку відомостей, зазначених в розрахунку заборгованості за період з 01 вересня 2015 року по 31 жовтня 2019 року, сума витрачених клієнтом кредитних коштів становить 6 194,63 грн., а сума коштів, внесених на погашення заборгованості 5 556,56 грн. (935,92+2098,52+2522,12, де:

-935,92 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

-2 098,52 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

-2 522,12 -заборгованість по пені) а.с.6-7.

За період з 01 листопада 2019 року по 16 вересня 2020 року витрат кредитних коштів клієнтом здійснено не було, а на погашення заборгованості внесено 3 000 грн. (а.с.8).

Отже, всього за період з 01 вересня 2015 року по 16 вересня 2020 року відповідачем отримано кредитні кошти у сумі 6 194,63 грн., а погашена заборгованість на загальну суму 8 776,56 грн (5 556,56 + 3 000).

Крім того, до заборгованість по тілу кредиту банком включені відсотки, погашені за рахунок тіла кредиту, на загальну суму 3 435,53 грн. (а.с.6-7). Зазначені дії банку не узгоджені з відповідачем, тому безпідставно влючені до заборгованості по тілу кредиту і не ґрунтуються на відповідній правовій основі.

Таким чином, враховуючи недоведеність узгодження з клієнтом відсоткової ставки за користування кредитом та неустойки, суму отриманих клієнтом коштів та суму повернутих клієнтом коштів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у відповідача заборгованості перед банком за тілом кредиту (отримано в кредит 6194,63 грн., повернуто 8 776,56 грн.).

За нормою ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При встановлених обставинах, правових підстав для задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими по ст.625 ЦК України, у розмірі 1 804,27 грн. та пені у розмірі 5 541,59 грн. немає.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Банк не довів суду обґрунтованості своїх позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, але не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на положення ч.4 ст.376 ЦПК України, мотивувальна частина оскаржуваного судового рішення при встановлених обставинах підлягає зміні. Відмовити у позові банку слід з підстав зазначених у цій постанові.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, що є підставою для зміни рішення в його мотивувальній частині та залишення без змін в його резолютивній частині.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 07 жовтня 2021 року змінити в мотивувальній частині, залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: