ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1086/22 Справа № 201/468/21 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору про надання тренінгових послуг,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року позивачка звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору про надання тренінгових послуг.

В обґрунтування позову зазначила, що наприкінці 2020 року позивач дізналась, що в провадженні Жидачівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа № 443/1600/19 за позовом ТОВ «Дієт Центр» до ОСОБА_1 щодо стягнення з неї коштів у сумі 100 000 грн. за договором про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року. Провадження у справі № 443/1600/19 відкрито 02 жовтня 2020 року.

У період з 31 липня 2013 року по 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієт Центр» та працювала на посаді лікаря-терапевта.

За період роботи позивача у ТОВ «Дієт Центр» з нею підписувався ряд документів зміст яких до ОСОБА_1 не доводився і які позивачу не надавались. У період дії трудових відносин із ТОВ «Дієт Центр», останнім було повідомлено ОСОБА_1 , як і іншому персоналу, про необхідність укладення договору про надання тренінгових послуг роботодавцем-позивачем як обов`язкової умови продовження трудових відносин.

З матеріалів справи № 443/1600/19 ОСОБА_1 дізналась, що фактично між нею та ТОВ «Дієт Центр» 13 червня 2016 року було укладено договір про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року.

Згідно наказу ТОВ «Дієт Центр» № 42-К від 31 липня 2013 року місцем роботи позивача була клініка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2, прим. 81 на 10 поверсі (в період з 2016 року по 2019 рік), а з 2019 року адреса клініки: АДРЕСА_1 .

Фактично під тиском роботодавця з метою збереження місця праці у клініці доктора ОСОБА_2, ОСОБА_1 було підписано із позивачем договір про надання тренінгових послуг № 13/06-16-16 від 13 червня 2016 року, предметом якого є проведення виконавцем позивачу тренінгів-семінарів стосовно дієтологічної методики доктора ОСОБА_2. Метою укладення зазначеного вище договору та метою проходження тренінг- семінарів обумовлених договором було виконання відповідачем своїх професійних обов`язків на посаді лікаря-терапевта ТОВ «Дієт Центр».

Відпрацювавши шість років у клініці відповідача, позивач звільнилася за власним бажанням 05 вересня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивача вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені.

Крім того, позивач посилається на те, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивача, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» № 4312-VI від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визнати недійсним договір про надання тренінгових послуг № 13/06-16-16 від 13 червня 2016 року з усіма змінами та доповненнями та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору про надання тренінгових послуг- відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що примушування позивачки зі сторони відповідача до проходження у роботодавця підвищення кваліфікації за рахунок робітника, шляхом укладення оскаржуваного договору грубо порушує право особи на працю.

Крім того, вказує, що ціна договору суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 31 липня 2013 року по 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Дієт Центр» та працювала на посаді лікаря-терапевта.

13 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Дієт Центр» укладено договір про надання тренінгових послуг № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року.

Згідно змісту п.п. 1.1-1.2, 1.4 якого: Виконавець зобов`язується надати замовнику тренінгові послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити такі послуги. Згідно з цим договором під тренінговими послугами розуміється: - проведення циклу тренінгів-семінарів на тему: «Теоретичні й практичні аспекти «Дієтологічна методика доктора ОСОБА_2» у строки та за ціною, що передбачені даним договором. Право виконавця на використання «Дієтологічної методика доктора ОСОБА_2» належить виконавцю згідно Ліцензійного договору № 10-06М6 від 10.06.2016 року.».

05 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Дієт Центр» укладено додаткову угоду № 2 від 05 жовтня 2018 року до договору № 1306-16-16 від 13 червня 2016 року.

Відповідно до пункт 3.1 додаткового договору викладено в наступній новій редакції: «3.1. Загальна ціна послуг виконавця за цим договором зазначена в Додатку № І «План-графік тренінгів» до цього договору».

Згідно договору: пункт 4.1 Договору викласти в наступній новій редакції: «4.1. Розрахунки за надані виконавцем послуги проводяться замовником у безготівковій формі. Ціну (загальну ціну) наданих замовнику послуг виконавця за цим договором замовник зобов`язаний сплатити виконавцю протягом трьох років з моменту підписання цього договору, якщо інший строк не буде встановлений угодою сторін. В разі припинення трудових відносин замовника із виконавцем (розірвання, існуючого на день укладення сторонами цього договору про надання тренінгових послуг, трудового договору (в усний або письмовій формі) між замовником та виконавцем) до закінчення строку, визначеного у п. 4.1.1 цього договору, замовник зобов`язується сплатити запільну ціну наданих замовнику послуг виконавця за цим договором не пізніше дня припинення трудових відносин замовника із виконавцем (дня розірвання, існуючого на день укладення сторонами цього договору про надання тренінгових послуг, трудового договору (в усній або письмовій формі) між замовником та виконавцем)».

Пункт 4.2 договору викласти в наступній новій редакції: в разі, якщо замовник перебуватиме в трудових відносинах із виконавцем протягом трьох років з моменту підписання цього договору, замовник має право ставити питання виконавцю щодо прощення оплати за цим договором (передбаченої п. 3.1 цього договору)».

05 вересня 2019 року, відповідно до наказу № 236 К від 22.08.2019 року позивачка звільнена з ТОВ «Дієт Центр» за власним бажанням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.

Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом - насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Встановивши відсутні належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення щодо позивачки обману та тиску, - суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд вірно вказав на безпідставність тверджень позивачки про ненадання трекінгових послуг, так як позивачка підтвердила факт того, що займалася прийомом пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику, шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми.

До того ж, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем визначено істотну умову договору - ціну, яка не суперечить вимогам ЗУ «Про професійний розвиток працівників» та КЗпП України, оскільки знання та навички, отримані позивачкою за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є по суті ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача.

Встановивши викладені вище обставини справи, та керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його недоведеності.

Доводи апелянта в скарзі про те, що примушування позивачки зі сторони відповідача до проходження у роботодавця підвищення кваліфікації за рахунок робітника, шляхом укладення оскаржуваного договору грубо порушує право особи на працю, а також те, що ціна договору суперечить вимогам Закону України «Про професійний розвиток працівників» від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Суд першої інстанції на вказані доводи позивачки дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: