Постанова

Іменем України

09 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 607/21964/19

провадження № 61-11922св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія», державний реєстратор Лановецької міської ради Парій Микола Васильович,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бонзер»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги державного реєстратора Лановецької міської ради Парія Миколи Васильовича та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Костіва О. З., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» (далі - ТОВ «Галицька фінансова компанія»), державного реєстратора Лановецької міської ради Парія М. І., за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Бонзер» (далі - ТОВ «Бонзер»), про скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Позовну заяву мотивувала тим, що 18 січня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ «Галицька фінансова компанія» уклали договір іпотеки належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Бонзер» за договором від 15 січня 2018 року № 01/18/КЛ про надання фінансового кредиту, укладеного із ТОВ «Галицька фінансова компанія».

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 стало відомо про реєстрацію права власності за ТОВ «Галицька фінансова компанія» на зазначену квартиру.

Позивач вважала, що державна реєстрація права власності на квартиру за ТОВ «Галицька фінансова компанія» відбулась на час дії заборони на вчинення реєстраційних дій, встановленої на підставі заяв позивача від 27 серпня 2019 року та 09 вересня 2019 року. Крім цього, реєстраційні дії вчинено з порушенням Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки для державної реєстрації права власності відповідачем не подано копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої ТОВ «Бонзер» як боржнику. Крім цього, сума боргу є спірною.

ОСОБА_1 просила суд скасувати запис про державну реєстрацію права власності ТОВ «Галицька фінансова компанія» на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 33131149, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 22 січня 2020 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що умовами укладених кредитного та іпотечного договорів сторони погодили можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

на виконання умов іпотечного договору іпотекодержатель ТОВ «Галицька фінансова компанія» 20 листопада 2018 року надіслав на адресу боржника ТОВ «Бонзер», іпотекодавця ОСОБА_1 та майнового поручителя ОСОБА_2 письмову вимогу про усунення порушень кредитного договору з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, факт отримання 28 листопада 2018 року вказаної вимоги іпотекодержателем ОСОБА_1 та майновим поручителем ОСОБА_2 не заперечується сторонами;

станом на 28 листопада 2018 року засновником та керівником ТОВ «Бонзер» був ОСОБА_2 , а тому на час отримання останнім, як фізичною особою, письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем боржникові, суд першої інстанції вважав, що боржник був проінформованим про заборгованість та наслідки, які можуть мати місце у зв`язку з невиконанням умов договору щодо погашення боргу. Крім того, ТОВ «Бонзер» в порушення умов кредитного договору, не повідомив кредитора про зміну фактичного місця знаходження та з власної вини не отримав письмову вимогу за юридичною адресою, яка вказана в кредитному договорі та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

суд першої інстанції не встановив порушення державним реєстратором вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень під час прийняття 09 вересня 2019 року рішення про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Галицька фінансова компанія»;

суд відхилив доводи позивача про те, що реєстрація переходу права власності на квартиру проведена під час дії заборони на вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих 27 серпня 2019 року в 14 год. 33 хв. та 09 вересня 2019 року в 10 год. 04 хв. за її заявами про заборону вчинення реєстраційних дій, оскільки заява власника про заборону вчинення реєстраційних від 09 вересня 2019 року, повинна була розглядатися в порядку черговості зареєстрованих заяв, а саме лише після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше, зокрема заяви ТОВ «Галицька фінансова компанія» від 30 серпня 2019 року з приводу державної реєстрації власності на квартиру. Крім того, ОСОБА_1 , як власник об`єкта нерухомого майна, яким 27 серпня 2019 року подано заяву про заборону вчинення реєстраційних дій, у строк, що не перевищує десяти робочих днів, не подала рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, а відкликала подану нею заяву про заборону;

суд першої інстанції дійшов висновку про те, що реєстрація переходу права власності на квартиру проведена за відсутності дії заборони на вчинення реєстраційних дій.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 02 липня 2020 року Тернопільський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року скасував.

Ухвалив нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Скасував державну реєстрацію права власності ТОВ «Галицька фінансова компанія» на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про реєстрацію права власності 33131149, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що повідомлення від 20 листопада 2018 року про усунення порушень кредитного договору та вимога про дострокове повернення усієї суми кредиту, сплати 170 000,00 грн пені та 51 000,00 грн заборгованості за відсотками, було безпідставним, оскільки з розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Галицька фінансова компанія», вбачається, що станом на 20 листопада 2018 року у ТОВ «Бонзер» не було жодної заборгованості за кредитним договором. Строк повернення частини кредитних коштів станом на 20 листопада 2018 року ще не настав (такий строк визначений сторонами 15 січня 2019 року).

Оскільки судом не встановлено наявність порушення основного зобов`язання станом на 20 листопада 2018 року, вимога іпотекодержателя про усунення порушень була безпідставною, а тому відповідно уся подальша процедура щодо реєстрації у позасудовому порядку права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не може вважатися правомірною, оскільки вона суперечить нормам статті 35 Закону України «Про іпотеку» та пункту 6.4 договору іпотеки.

Після відновлення 09 вересня 2019 року державної реєстрації за ТОВ «Галицька фінансова компанія» права власності на квартиру на АДРЕСА_2 державний реєстратор не врахував наявність повторно поданої ОСОБА_1 заяви про заборону вчинення реєстраційних дій та не вирішив питання про зупинення реєстраційних дій.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду, державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду, ТОВ «Галицька фінансова компанія» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 01 вересня 2020 року Верховний Суд поновив ТОВ «Галицька фінансова компанія» строк касаційного оскарження, відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційних скарг та доданих до них документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційні скарги.

У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду та у січні 2021 року справу передано судді-доповідачу Мартєву С. Ю.

Ухвалою від 01 лютого 2022 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Підставою для відкриття касаційного провадження державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. зазначає застосування частини третьої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та абзацу 5 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 815/5539/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що апеляційний суд не застосував норми права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, а саме: частину третю статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та абзац 5 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Підставою для відкриття касаційного провадження ТОВ «Галицька фінансова компанія» зазначає застосування: статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц;

статей 525, 526, 599, 611 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 127/4966/15-ц, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15,

статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку», статей 6, 627, 629 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивував тим, що боржник не повідомив кредитора про зміну місця знаходження та зміну керівника товариства; ТОВ «Галицька фінансова компанія» вжила усіх заходів для повідомлення боржника про заборгованість та наслідки, які настануть у випадку не погашення боргу; у висновку експерта зазначено, що у кредитному договорі не визначена дата сплати відсотків, а тому нарахування пені є безпідставним, однак пунктом 2.5 кредитного договору передбачено порядок сплати процентів за користування кредитом; порушення позичальником та майновим поручителем умов кредитного договору та договору іпотеки призвело до застосування позасудового способу врегулювання спору з дотриманням вимог законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 15 січня 2018 року ТОВ «Галицька фінансова компанія» та ТОВ «Бонзер» уклали договір № 01/18/КЛ про надання фінансового кредиту, за умовами якого кредитодавець згідно з положеннями цього договору надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 1 700 000,00 на строк 36 місяців, а саме з 15 січня 2018 року до 15 січня 2021 року, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю всю суму кредиту та сплатити проценти за користування не пізніше зазначеного в цьому договорі строку та сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом у розмірі 36 % річних (а. с. 73-75).

Відповідно до пункту 2.3 кредитного договору, проценти за користування кредитом нараховуються та обчислюються від суми кредиту, яка фактично знаходилась у користуванні позичальника за кожен календарний день користування кредитом з моменту надання кредиту до моменту повного повернення кредиту, при цьому день надання кредиту враховується, а день повернення кредиту не враховується.

За умовами пункту 2.4 кредитного договору, платежі з повернення кредиту здійснюються: 15 січня 2019 року ліміт кредитної лінії зменшується до 1 200 000,00 грн, 15 січня 2020 року ліміт кредитної лінії зменшується до 700 000,00 грн, 15 січня 2021 року - остаточне погашення кредиту.

Згідно з пунктом 2.5 кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно не пізніше 30 (31) числа місяця.

Пунктом 4.2.2 кредитного договору передбачено, що при недостатності коштів для повного повернення заборгованості позичальника за цим договором, що направляються для її оплати, погашення повинно здійснюватися у такій черговості: прострочені проценти за користування кредитом (за їх наявності); прострочена сума кредиту (за її наявності); строкові проценти за користування кредитом (за їх наявності); строкове повернення кредиту; неустойки (пені) за прострочення виконання зобов`язань (за їх наявності).

Пунктом 3.2 кредитного договору сторони погодили, що в якості забезпечення зобов`язань, щодо повернення кредиту, сплати процентів, пені та інших витрат за цим договором, позичальник передає кредитодавцю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 5.1.3 кредитного договору, кредитодавець має право достроково припинити кредитування і вимагати від позичальника достроково повернути кредит, оплатити проценти за користування кредитом, неустойки (пені), інші витрати при утворенні в позичальника заборгованості, що перевищує 20 % від суми наданого кредиту; порушенні позичальником та/або третіми особами (його гарантами і поручителями) обов`язків, передбачених в договорі застави, гарантії чи поруки, що є забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором (в т. ч. обов`язку страхування заставленого майна); утворенні в позичальника простроченої заборгованості понад 30 днів; та інші.

У разі несплати позичальником суми кредиту та нарахованих процентів в строки передбачені цим договором, кредитодавець має право на звернення стягнення на заставлене майно або примусове списання суми заборгованості з поточного чи інших рахунків позичальника відповідно до законодавства, а також звернутись до третіх осіб (гаранта або поручителя) з вимогою виконати обов`язки позичальника за цим договором (пункт 5.1.4 кредитного договору).

15 січня 2018 року ТОВ «Галицька фінансова компанія» та ОСОБА_2 уклали договір фінансової поруки, згідно з яким поручитель зобов`язався солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником ТОВ «Бонзер» зобов`язань за договором № 01/18/КЛ про надання фінансового кредиту, укладеного 15 січня 2018 року між ТОВ «Бонзер» та ТОВ «Галицька фінансова компанія» (а. с. 76).

15 січня 2018 року ТОВ «Галицька фінансова компанія» та ОСОБА_1 (поручитель) уклали договір фінансової поруки, згідно з яким поручитель зобов`язалася солідарно та в повному обсязі відповідати перед кредитором за виконання боржником ТОВ «Бонзер» зобов`язань за договором № 01/18/КЛ про надання фінансового кредиту, укладеного 15 січня 2018 року між ТОВ «Бонзер» та ТОВ «Галицька фінансова компанія» (а. с. 77).

18 січня 2018 року ОСОБА_1 , як іпотекодавець, та ТОВ «Галицька фінансова компанія», як іпотекодержатель, уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Бонзер» за договором № 01/18/КЛ про надання фінансового кредиту, укладеного 15 січня 2018 року між ТОВ «Бонзер» та ТОВ «Галицька фінансова компанія». Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі договору дарування квартири, посвідченого Береш Л. І. приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, 08 грудня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8410 (а. с. 11-14).

Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І. Т. та зареєстрований в реєстрі за № 300. На підставі зазначеного договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18 січня 2018 року внесений запис про обтяження майна іпотекою № 24441448.

У зв`язку із систематичним порушенням боржником ТОВ «Бонзер» умов кредитного договору (щомісячна прострочка сплати відсотків), кредитодавцем ТОВ «Галицька фінансова компанія» 20 листопада 2018 року направлено на адресу боржника ТОВ «Бонзер» (м. Тернопіль, вул. Текстильна, 36), поручителя ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), та майнового поручителя іпотекодавця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) іпотечне повідомлення про порушення основного зобов`язання (вимогу про усунення порушення) з повідомленням про намір звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, або укладення договору купівлі-продажу (а. с. 78, 80, 82).

Зі змісту цього повідомлення вбачається, що кредитодавець вимагав в 30-денний термін з моменту отримання повідомлення провести повне погашення кредиту, сплатити відсотки та штрафи.

Загальна сума заборгованості за вимогою визначена як 1 921 000,00 грн, у тому числі: 1 700 000,00 грн - тіло кредиту, 51 000,00 грн - заборгованість за відсотками, 170 000,00 грн заборгованість за пенею. У випадку невиконання цього іпотечного повідомлення/вимоги кредитодавець попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до пункту 6 договору іпотеки.

28 листопада 2018 року іпотечне повідомлення-вимогу отримали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення (а. с. 79, 81).

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 26 вересня 2019 року № встановлено, що 22 лютого 2019 року змінено власника юридичної особи, а 27 лютого 2019 року змінено керівника ТОВ «Бонзер», юридична адреса ТОВ «Бонзер»: 46010, м. Тернопіль, вул. Текстильна, 36 (а. с. 87-92).

Договір оренди приміщення за адресою: м. Тернопіль, вул. Текстильна, 36, розірвано з 01 вересня 2018 року (лист Приватного акціонерного товариства «Тернопільавтогосп» від 23 серпня 2019 року, а. с. 84).

Умовами кредитного договору (пункт 4.2.4) передбачено, що протягом 10 (десяти) банківських днів з дня настання наступних змін, боржник зобов`язаний повідомити кредитодавця про: зміну місця проживання, роботи, прізвища, складу родини та інших даних про позичальника, які зафіксовані в цьому договорі.

Відомості про повідомлення боржником ТОВ «Бонзер» кредитодавця ТОВ «Галицька фінансова компанія» про зміну місця знаходження та змін у керівному складі, матеріали справи не містять.

На замовлення ТОВ «Галицька фінансова компанія» 19 квітня 2019 року оцінювачем ФОП ОСОБА_3 (сертифікат № 973/16 від 02 грудня 2016 року) проведено оцінку нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 , вартість якої визначена в сумі 1 984 900,00 грн (а. с. 93).

20 червня 2019 року боржником ТОВ «Бонзер» направлено ТОВ «Галицька фінансова компанія» вимогу про усунення порушень договору про надання фінансового кредиту, зокрема здійснення перерахунку заборгованості у зв`язку із тим, що після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредиту (20 листопада 2018 року), нарахування відсотків за користування кредитними коштами не здійснюється, а відтак грошові кошти які надходили від поручителя на погашення боргу, повинні спрямовуватися на погашення основного боргу.

27 серпня 2019 року Центром надання адміністративних послуг Тернопільської районної державної адміністрації за реєстраційним номером 35626884 зареєстровано заяву ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 про заборону вчинення реєстраційних дій.

30 серпня 2019 року Відділом державної реєстрації Лановецької міської ради за реєстраційним номером 35695481 зареєстровано заяву ОСОБА_4 , який діяв від імені ТОВ «Галицька фінансова компанія», , про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав нерухоме майно 101). Для державної реєстрації прав заявником було надано: іпотечний договір, укладений 18 січня 2018 року, між: іпотекодержатель - ТОВ «Галицька фінансова компанія», іпотекодавець - ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І. Т. за реєстровим номером 300; письмова вимога про усунення порушень іпотечного договору від 20 листопада 2018 року з повідомленням про вручення, адресована ОСОБА_1 , письмова вимога про усунення порушень іпотечного договору від 20 листопада 2018 року з повідомленням про вручення, адресована ОСОБА_2

30 серпня 2019 року, державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. прийняв рішення про зупинення державної реєстрації прав (інд. номер 48463127) на квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю державної реєстрації заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій, поданої 27 серпня 2019 року, за реєстраційним номером 35626884.

09 вересня 2019 року о 10 год. 02 хв. Центром надання адміністративних послуг Тернопільської районної державної адміністрації за реєстраційним номером заяви 35815930 зареєстровано заяву ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 про відкликання заяви про заборону вчинення реєстраційних дій поданої 27 серпня 2019 року.

09 вересня 2019 року державний реєстратор Тернопільської районної державної адміністрації Василенко Н. Д. прийняв рішення про залишення заяви власника ОСОБА_1 про заборону вчинення реєстраційних дій (р.н. 35626884) поданої 27 серпня 2019 року, без розгляду у зв`язку з її відкликанням (інд. номер 48576060).

09 вересня 2019 року державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. прийняв рішення про відновлення державної реєстрації прав (ін. номер 48579408), у зв`язку із скасуванням заборони вчинення дій пов`язаних з державною реєстрацією прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

09 вересня 2019 року державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (ін. номер 48579427) на підставі якого було проведено перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером ДРРП 101 за суб`єктом права: ТОВ «Галицька фінансова компанія», .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 11 вересня 2019 року, 09 вересня 2019 року о 12 год. 07 хв. державний реєстратор Лановецької міської ради Парій М. В. оформив право власності за ТОВ «Галицька фінансова компанія» (запис про право власності №33131149) на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору від 18 січня 2018 року, письмової вимоги про усунення порушень іпотечного договору від 20 листопада 2018 року адресованої ОСОБА_1 , ОСОБА_2

09 вересня 2019 року о 10 год. 04 хв. Центром надання адміністративних послуг Тернопільської районної державної адміністрації за реєстраційним номером 35815989 зареєстровано заяву ОСОБА_1 , як власника нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 про заборону вчинення реєстраційних дій.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:

застосування статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та абзацу 5 пункту 17 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 815/5539/17;

застосування статті 37 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц; статей 525, 526, 599, 611 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 127/4966/15-ц, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, статей 12, 33 Закону України «Про іпотеку», статей 6, 627, 629 ЦК України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19), зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Питання визначення юрисдикції у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, вже було предметом розгляду Верховним Судом.

Так, у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 910/9362/19 (провадження № 12-180гс19) у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до фізичної особи, треті особи: фізична особа та Товариство з обмеженою відповідальністю «Медично-лікувальний центр Хелсі», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації на прилюдних торгах, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір у цій справі стосується звернення стягнення на майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, тобто, стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів.

Відповідач, фізична особа, не є стороною іпотечного договору, разом з тим вчинила правочин з набуття права власності на майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором.

Такими чином, відповідач, хоча і є фізичною особою та не є підприємцем, проте відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», набула статусу іпотекодавця у вказаних правовідносинах.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у частині другій статті 4 ГПК України йдеться про спори щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, зокрема тих, на підставі яких у набувача майна виникає статус іпотекодавця, незважаючи на те, що останній не є стороною договору іпотеки.

Отже, виходячи зі змісту та підстав поданого позову у справі № 910/9362/19, характеру спірних правовідносин, ураховуючи наведені положення чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спір у цій справі між позивачем та відповідачем виник з правовідносин, що стосуються правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2020 року у справі № 910/14733/19 за позовом фізичних осіб до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Реверс Інвест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ріо Фін» про застосування наслідків нікчемних правочинів та визнання правочинів недійсними дійшла висновку про те, що зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізичні особи звернулися до господарського суду з позовом до банку і товариства як первісного та нового кредитора (первісного та нового іпотекодержателя) відповідно, та до компанії як нового іпотекодержателя і фактора за іпотечним договором, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

Тобто між позивачами та відповідачами існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України.

Зазначений спір виник з іпотечних та кредитних правовідносин за участю юридичних осіб.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

Водночас положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Крім того, оспорювані договори укладено між відповідачами як суб`єктами господарювання та в ході проведення ними господарської діяльності.

Таким чином, ураховуючи положення статей 4, 20, 45, 175 ГПК України, оскільки предметом позову в справі № 910/17433/19 є застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів і визнання недійсними договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги) та відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладених між банком та товариством, а також між товариством та фінансовою компанією, то спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18), від 19 березня 2019 року у справі № 904/2529/18, суд дійшов висновку про те, що виходячи з аналізу змісту та підстав поданого позову НБУ як кредитор звернувся до господарського суду з позовом до фізичної особи як поручителя за договором поруки, що укладений на забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. Тобто між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами Господарського процесуального кодексу України.

Отже, враховуючи частину другу статті 4 та статтю 45 ГПК України, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.

У пунктах 21-27, 30 постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 922/3804/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінєвровектор» до Публічного акціонерного товариства «Обчислювальна техніка та інформатика», Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, фізичних осіб та державних реєстраторів, про визнання недійсними протиправних підстав відчуження та поділу об`єкта нерухомого майна, визнання протиправними та скасування рішень державних реєстраторів та вилучення з реєстру відповідних їм записів, зазначено, що з аналізу пунктів 1 і 6 частини першої статті 20 ГПК України вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (стаття 546 ЦК України). Отже, для забезпечення виконання основного зобов`язання сторони можуть передбачати як визначені у статті 546 цього Кодексу види забезпечення зобов`язань, так й інші види, встановлені договором або законом.

Таким чином, законодавство України не розрізняє види забезпечення основного зобов`язання для визначення юрисдикції суду з розгляду спорів щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). Тобто іпотека - це різновид такого виду забезпечення зобов`язання, як застава. Іпотека регулюється, зокрема, ЦК України та Законом України «Про заставу».

Для цілей застосування Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - це зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Іпотекодавцем може бути боржник за основним зобов`язанням або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника (абзаци 7, 8 статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Позов у справі № 922/3804/20 подано товариством як поточним кредитором ТОВ «Будпромтех-1» (позичальника) та водночас іпотекодержателем майна, що належало ПАТ «Обчислювальна техніка та інформатика» як майновому поручителю (відповідачу-1), оскільки позивачу стало відомо про обставини незаконного скасування запису про іпотеку об`єкта нерухомого майна у Реєстрі прав власності, зміни власника об`єкта нерухомості, який є предметом іпотеки, а саме про реєстрацію права власності за фізичною особою на підставі неіснуючого судового рішення, яким було визнано недійсним іпотечний договір, виключено запис про іпотеку об`єкта з Реєстру права власності, а право власності на іпотечне майно визнано за фізичною особою.

Оскільки первісними позовними вимогами є визнання протиправними та скасування всіх реєстраційних дій, вчинених на підставі неіснуючого судового рішення, починаючи з виключення з Реєстру права власності обтяжувального запису про іпотеку спірного нерухомого майна на підставі неіснуючого судового рішення, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги товариства випливають з кредитного договору, укладеного між юридичними особами, що є основним зобов`язанням, та іпотечного договору, укладеного також між юридичними особами.

У свою чергу, спір у цій справі стосується нерухомого майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, тобто, стосується правовідносин, які є похідними від кредитних правовідносин за участю суб`єктів господарювання, тому всі інші наступні позовні вимоги (про визнання недійсними правочинів щодо переходу права власності на спірний предмет іпотеки від фізичної особи до товариства, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між товариством фізичними особами, про визнання недійсними правочинів щодо відчуження об`єктів житлової нерухомості (квартир) на користь фізичних осіб (відповідачам у цьому спорі) та скасування рішень державних реєстраторів, прийнятих на підставі цих правочинів, які відбулися вже після внесення до реєстру протиправних записів про припинення іпотеки на підставі неіснуючого судового рішення і поділу предмета іпотеки на окремі частини), які заявлені товариством, мають похідний характер від первісної позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора щодо виключення з Реєстру права власності обтяжувального запису про іпотеку спірного нерухомого майна.

Натомість хоча відповідачі - фізичні особи не є сторонами іпотечного договору, проте у подальшому вчинили правочини з набуття права власності на майно, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між суб`єктами господарювання.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. При цьому положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Верховний Суду у постанові від 17 листопада 2021 рок, закриваючи провадження у справі № 705/4132/19 за позовом фізичної особи до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ Фінанс», за участю третіх осіб: державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний центр», фізичних осіб, про визнання недійсним та скасування рішення, виходив з того, що між сторонами у справі виник спір щодо нерухомого майна, яке є предметом забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між юридичною особою та фізичною особою-підприємцем, а тому суди першої та апеляційної інстанції розглянули справу із порушенням предметної юрисдикції, оскільки справа не підсудна цивільному судочинству.

Із змісту позовної заяви у справі, що переглядається вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до місцевого загального суду з позовом до ТОВ «Галицька фінансова компанія», державного реєстратора Лановецької міської ради Парія М. І., за участю третьої особи - ТОВ «Бонзер», про скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізична особа ОСОБА_1 звернулася до суду загальної юрисдикції з позовом до ТОВ «Галицька фінансова компанія» як до кредитора, та до державного реєстратора, який на підставі іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору, сторонами якого є юридичні особи (ТОВ «Галицька фінансова компанія» та ТОВ «Бонзер»), оформив право власності за ТОВ «Галицька фінансова компанія» на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , про скасування цього запису про державну реєстрацію права власності.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

З огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України до юрисдикції господарських судів відносяться справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Наведена норма свідчить, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа.

Як уже зазначалось, звертаючись із цим позовом, позивач просила скасувати запис про державну реєстрацію права власності, внесений на підставі іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору між юридичними особами.

Позивач ОСОБА_1 - фізична особа, є стороною іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, укладеним між суб`єктами господарювання.

Таким чином, виходячи із змісту правовідносин сторін як таких, що виникли щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання і сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи, місцевий суд і суд апеляційної інстанції не врахували та залишили поза увагою те, що вони не наділені повноваженнями розглядати у порядку цивільного судочинства питання щодо скасування запису про державну реєстрацію права власності, внесеного на підставі іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору між юридичними особами, оскільки такий спір розглядається господарським судом.

Виходячи з положень вищезазначених норм права, суди першої та апеляційної інстанцій, розглянувши справу у порядку цивільного судочинства, діяли не як суд, встановлений законом в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 цього Кодексу.

Підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 414 ЦПК України судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 402, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного реєстратора Лановецької міської ради Парія Миколи Васильовича задовольнити частково.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія» задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 січня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 липня 2020 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька фінансова компанія», державного реєстратора Лановецької міської ради Парія Миколи Васильовича, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Бонзер», про скасування запису про державну реєстрацію права власності, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук