Єдиний унікальний номер судової справи: 489/6474/21
Номер провадження 22-ц/812/377/22 Cуддя - доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Базовкіної Т.М., Бондаренко Т.З.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю позивачки - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка І.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського професійного машинобудівного ліцею про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського професійного машинобудівного ліцею суду з позовом про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтовувала тим, що з 13 січня 1998 року вона працює на посаді майстра у Миколаївському професійному машинобудівному ліцеї. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року її було поновлено на посаді та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2019 року по 25 вересня 2020 року в розмірі 105 094,14 грн. Фактично на посаді її поновлено 29 жовтня 2020 року. За період з 26 вересня 2020 року по 28 жовтня 2020 року вона не отримала середнього заробітку з підстав, що не залежали від неї, який становить 8511,50 грн. (21 р.д. х 405,30 грн.). Також за вказаний місяць не нараховувалися податки та збори, а також їй не враховано даний період до страхового стажу, що є порушенням її прав.

Крім того, після виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку їй не була надана грошова винагорода за 2018 рік як педагогічному працівнику, яка розраховується у розмірі посадового окладу, що становить 7107,10 грн.

Також, під час оплати відпустки за 2019-2020 навчальний рік не було надано матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до положення ст. 57 Закону України «Про освіту» у розмірі посадового окладу, що становить 7101,10 грн., яку б вона отримала за звичних обставин.

Крім того, при розрахунку розміру відпускних за відпустку тривалістю 42 календарних дні за 2020 - 2021 календарний рік відповідачем не було враховано усі можливі виплати - премії, одноразові винагороди тощо, що призвело до істотного зменшення суми коштів, які вона отримала в якості оплати відпустки. У зв`язку із цим, просить зобов`язати відповідача включити в розрахунок відпускних усі виплати та провести виплату відпускних у повному обсязі.

Посилаючись на викладене позивачка просила суд стягнути з відповідача суму недоотриманих коштів в розмірі 22725,50 грн., зобов`язати відповідача здійснити перерахунок відпускних за 2020 - 2021 календарний рік з урахуванням усіх виплат, які включаються при розрахунку відпускних, та виплати їй недоотримані кошти з урахуванням вже виплачених коштів.

У відзиві на позов Миколаївський професійний машинобудівний ліцей в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити через їх необґрунтованість, посилаючись на те, що ОСОБА_1 було поновлено на підставі її заяви з дати звільнення працівника на підставі рішення суду, яким визнано таке звільнення незаконним, що підтверджується наказом. Щодо вимоги про виплату грошової винагороди в розмірі посадового окладу, яка мала бути виплачена позивачу у 2019 році то учбовий заклад не має у своєму розпорядженні відомостей, що ОСОБА_1 у період з 2018 по 2019 роки була заохочена грошовою винагородою за сумлінну працю, зразкове виконання обов`язків за час фактичного роботи тощо, тому виплата такої винагороди є правом, а не обов`язком учбового закладу, а тому позивач не має права на отримання такої виплати. Стосовно надання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019 - 2020 роки то ОСОБА_1 були виплачені усі виплати вказані в рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року з яким вона цілком погодилася.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Миколаївського професійного машинобудівного ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 8511,30 грн. В іншій частині позовних вимог відмолено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження знаходження у відпустці за період 2019-2020 роки та 2020-2021 роки та які саме виплати не було враховано при розрахунку відпускних. Що стосується виплати винагороди за сумлінну працюза період роботи 2018-2019 роки, то суд виходив з того, що виплата такої виплати є правом, а не обов`язком відповідача.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в частині відмови у задоволених вимогах щодо стягнення на її користь грошової винагороди за 2018-2019 навчальний рік як педагогічному працівнику у розмірі посадового окладу, що становить 7 107,10 грн. та матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки 2019-2020 роки у розмірі посадового окладу, що становить 7107,10 грн., а також зобов`язання відповідача здійснити перерахунок відпускних за 2020-2021 календарний рік з урахуванням всіх виплат та здійснення їх виплат скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги наявні докази у справі на підтвердження усіх позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, Миколаївський професійний машинобудівний ліцей просив відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 , розгляд справи провести без участі представника відповідача.

Заслухавши суддю - доповідача, позивачку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що з 13 січня 1998 року по 20 серпня 2019 року ОСОБА_1 працювала у Миколаївському професійному машинобудівному ліцеї на посаді майстра виробничого навчання.

Наказом від 20 серпня 2019 № 67 позивачку було звільнено за пунктом 3 статті 41 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суд м. Миколаєва від 25 вересня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на посаді та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2019 року по 25 вересня 2020 року у розмірі 105 094,14 грн.

29 жовтня 2020 року на виконання вказаного вище рішення суду на підставі особистої заяви позивачки Миколаївським професійним машинобудівним ліцеєм видано наказ № 121-к, яким скасовано наказ від 20 серпня 2019 року № 67 про звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на попередній посаді - майстра виробничого навчання і зобов`язано виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2019 року по 25 вересня 2020 року у розмірі 105094,14 грн.

Згідно довідки про доходи, наданої бухгалтерією Миколаївського професійного машинобудівного ліцею, фактична виплата середнього заробітку за вказаний період проведена позивачці у квітні 2021 року.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилається на те, що відповідно до статті 57 Закону України «Про освіту» як педагогічний працівник має право на виплату грошової винагороди за період 2018-2019 роки та матеріальної допомоги на оздоровлення за період роботи за 2019-2020 роки у розмірі посадового окладу 7 107,10 грн.

Так, частиною першою статті 57 Закону України «Про освіту» встановлені державні гарантії педагогічним і науково-педагогічним працівникам, до яких віднесено, зокрема: виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків; виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Порядок надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2000 року № 898.

Пунктом другим наведеного Порядку врегульовано, те що щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових

обов`язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці.

За положеннями пункту 3 цього Порядку щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків надається відповідно до положення, яке затверджується керівником навчального закладу чи методичної установи за погодженням з профспілковим комітетом і може включати в себе додаткові критерії, крім визначених у пункті 2 цього Порядку, з урахуванням специфіки навчального закладу чи методичної установи.

Згідно пункту 4 Порядку щ орічна грошова винагорода педагогічним працівникам

видається на підставі наказу керівника навчального закладу чи методичної установи, а керівникам - за погодженням з організацією вищого рівня.

Отже, з аналізу наведеного Порядку вбачається, що ним не передбачено конкретних строків виплати грошової винагороди, але її виплата залежить від певних умов наведених у пункті 2 Порядку, в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці, та на підставі відповідного наказу керівника навчального закладу чи методичної установи.

Відмовляючи у задоволені вимоги про стягнення грошової винагороди як педагогічному працівнику суд вірно виходив з того, що така вимога є недоведеною, оскільки матеріли справи не містять доказів заохочення ОСОБА_1 за сумлінну працю та зразкове виконання обов`язків у спірний період, що надавало б директору ліцею підстави, в межах фонду оплати праці, видати відповідний наказ про виплату спірної грошової винагороди.

До того ж, суд вірно вважав, що виплата такої винагороди є правом, а не обов`язком керівника навчального закладу і залежить від наведених вище умов.

Доводи апеляційної скарги про те, що виплата вказаної допомоги була передбачена для верстатників широкого профілю, які прийняті у 2018 році до Миколаївського професійного машинобудівного ліцею на підставі державного замовлення, навчання яких здійснювала позивачка та до кошторису зазначеного держзамовлення було включено і виплати на заохочення педагогічним працівникам не заслуговують на увагу, оскільки на вказані обставини у своєму позові ОСОБА_1 не посилалася та належних доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції не надавала, що є її процесуальним обов`язком.

Що стосується висновку суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення грошової допомоги на оздоровлення за період роботи 2019-2020 роки то колегія погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року №78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 та частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» запроваджено, починаючи з 01 січня 2001 року, виплату допомоги на оздоровлення.

У своїй позовній заяві позивачка вказує, що під час оплати відпустки за 2019-2020 навчальний рік їй не було надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, який становить 7107,10 грн. та який би вона отримала при звичних обставинах.

Однак, як вбачається з матеріалів справи на підтвердження вказаних обставин, позивачкою надано лише копію її заяви від 10 червня 2021 року про надання відпустки за період роботи 2020-2021 роки, без усіляких погоджень та резолюцій (а.с.14).

Між тим, відповідних наказів відповідача про надання відпусток за період 2019-2020 роки та 2020-2021 роки та доказів нарахування відпускних саме за ці періоди матеріли справи не містять.

Наданий позивачкою лише розрахунковий лист за червень 2021 року не відображає даних за який період (кількість днів) нараховано відпускні.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність доказів, що підтверджують вказані обставини є безпідставні з огляду на відсутність в матеріалах справи таких доказів.

Між тим, надання доказів на підтвердження своїх вимог є процесуальним обов`язком позивачки відповідно до положень ст. ст. 12,81 ЦПК України.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок відпускних за 2020-2021 календарний рік з урахуванням всіх виплат та здійснити виплату недоотриманих коштів з огляду на недоведеність цих вимог.

Інші в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Рішення суду в частині задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за період з 26 вересня 2020 року по 28 жовтня 2020 року у розмірі 8511,30 грн. не оскаржувалося сторонами, а відтак і не було предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегіясуддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.З. Бондаренко

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.