ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1347/22 Справа № 201/9624/20 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог, які збільшувалися в ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 посилався на те, що з 22 вересня 1979 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Приморською селищною радою міста Феодосія, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 вересня 1979 року зроблено запис №94. У 2015 року відповідач переїхала проживати до міста Дніпро, припинивши з ним шлюбні стосунки, з цього часу вони спільне господарство не ведуть. 29 вересня 2020 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу ними було придбано спільне майно, а саме 13 травня 2011 року було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Договір купівлі продажу було оформлено на дружину ОСОБА_2 , вартість квартири становить 2117900 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року. 30 жовтня 2013 року в період шлюбу ними було придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Договір купівліпродажу оформлено на нього та на відповідача як спільна часткова власність по 1/2 частці кожному. Вартість квартири становить 2046400 грн. згідно звіту про оцінку майна від 15 вересня 2020 року. 22 жовтня 1999 року рішенням Феодосіївської міської ради №451 йому була виділена земельна ділянка площею 0,0589 га, розташована по АДРЕСА_3 , на якій в подальшому ним був збудований житловий будинок. 23 березня 2007 року йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га розташовану по АДРЕСА_3 . На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на майно, що є їхньою спільною власністю, а саме кв. АДРЕСА_4 ; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 , припинити право власності на 1/2 частку вказаної квартири за відповідачем; визнати за відповідачем право власності на кв. АДРЕСА_5 ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га, розташовану по АДРЕСА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 07 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

22 вересня 1979 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Приморською селищною радою міста Феодосія, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 вересня 1979 року зроблено запис № 94 (т.1 а.с.11).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 94).

30 квітня 2008 року ОСОБА_3 одружилася та змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 95).

22 жовтня 1999 року рішенням Феодосіївської міської ради № 451 ОСОБА_1 було виділена земельна ділянка площею 0,0589 га розташована по АДРЕСА_3 , на якій в подальшому ними був збудований житловий будинок, 23 березня 2007 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га розташовану по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 123, 124).

13 травня 2011 року у період шлюбу сторін було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , договір купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 16-17).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 . Договір купівліпродажу оформлено на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спільна часткова власність по 1/2 частці кожному (т. 1 а.с. 14-15, 112, 113).

Рішенням Феодосіївської міської ради від 22 жовтня 1999 року №451 ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка, на якій в подальшому було збудовано житловий будинок.

23 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 . Феодосіївською міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 123, 124).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с.66-67).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на їх недоведеність належними та допустимими доказами у справі, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного засування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, так і норми Сімейного кодексу України.

Відповідно до статті 22 КпШС України (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 СК України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку на частину квартири, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

У справі встановлено, 22 вересня 1979 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Приморською селищною радою міста Феодосія, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 22 вересня 1979 року зроблено запис № 94 (т.1 а.с.11).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 94).

30 квітня 2008 року ОСОБА_3 одружилася та змінила прізвище на ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 95).

22 жовтня 1999 року рішенням Феодосіївської міської ради № 451 ОСОБА_1 було виділена земельна ділянка площею 0,0589 га розташована по АДРЕСА_3 , на якій в подальшому ними був збудований житловий будинок, 23 березня 2007 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га розташовану по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 123, 124).

13 травня 2011 року у період шлюбу сторін було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , договір купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 16, 17, 107).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 . Договір купівліпродажу оформлено на ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спільна часткова власність по 1/2 частці кожному (т. 1 а.с. 14-15, 112, 113).

Рішенням Феодосіївської міської ради від 22 жовтня 1999 року №451 ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка, на якій в подальшому було збудовано житловий будинок.

23 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 . Феодосіївською міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 123, 124).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с.66-67).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати в порядку поділу майна подружжя право власності на майно, що є їхньою спільною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_4 ; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 , припинити право власності на 1/2 частку вказаної квартири за відповідачем; визнати за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_5 ; визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га, розташовану по АДРЕСА_3 (т.1 а.с.119-122).

Стосовно позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_4 та припинення право власності на 1/2 частку вказаної квартири за відповідачем, слід зазначити, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз зазначеної норми дає підстави, дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17.

При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18).

Встановлено, спірна квартира АДРЕСА_4 була придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2013 року у період шлюбу сторін та відповідно до вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є власниками цієї квартири по 1/2 частині кожний.

ОСОБА_5 заперечувала проти вказаних позовних вимог позивача.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами про неподільність спірного майна та неможливості спільного володіння і користування цим майном з відповідачем.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 , заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної часткової власності та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_4 в цілому, не було внесено на депозитний рахунок суду вартості 1/2 частки спірної квартири.

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_4 та припинення права власності на 1/2 частку вказаної квартири відповідача ОСОБА_2 слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_5 та визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

У період шлюбу сторін 30 травня 2011 року відповідно до договору купівліпродажу було придбано квартиру АДРЕСА_5 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Квартира придбана за 752 000 грн. (т. 1 а.с. 107).

Належних доказів на підтвердження того, що вказана квартира була придбана у період шлюбу сторін, але лише за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Доводи відповідача ОСОБА_2 , про те, що квартира АДРЕСА_5 , право власності на яку оформлено на відповідача ОСОБА_2 , була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти доньки сторін ОСОБА_6 , отриманих нею від продажу 22 січня 2011 року належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_8 є безпідставними та не підтверджуються належними доказами у справі стосовно того, що саме за кошти, отримані 22 січня 2011 року за продаж квартири ОСОБА_6 , була придбана спірна квартира 30 травня 2011 року на імя ОСОБА_2 .

Також слід зазначити квартира АДРЕСА_8 була продана ОСОБА_6 22 січня 2011 року за - 46 093 грн., а квартира АДРЕСА_5 була придбана 30 травня 2011 року на імя ОСОБА_2 за 752 000 грн. (т.1 а.с.96, 97).

На імя ОСОБА_6 25 грудня 2010 року ОСОБА_7 - продавець спірної квартири АДРЕСА_5 , видав доручення, яким уповноважив ОСОБА_6 представляти його інтереси в КП ДМБТІ, Голов АПТУ, ГАСКу, органах місцевого самоврядування, органах житлового господарства та інших, відносно перепланування та узаконення квартири АДРЕСА_5 , а також оформлення та отримання на його ім`я всіх правовстановлюючих документів на вказану квартиру (т.1 а.с. 99).

Відповідач ОСОБА_2 видала доручення на ім`я ОСОБА_6 на право реєстрації на ім`я ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_5 (т.1 а.с.108).

Отже, належних доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_5 була придбана 30 травня 2011 року у період шлюбу сторін не за спільні кошти подружжя, а за кошти доньки сторін ОСОБА_6 , матеріали справи не містять.

Таким чином, встановлено, квартира АДРЕСА_5 була придбана на імя ОСОБА_2 у період шлюбу з ОСОБА_1 та є спільною сумісною власністю подружжя, а тому слід визнати право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за кожним окремо, по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_5 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 0,0589 га, розташовану по АДРЕСА_3 слід зазначити наступне.

За змістом статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки відповідачу у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Встановлено, рішенням Феодосіївської міської ради від 22 жовтня 1999 року №451 ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка, на якій в подальшому було збудовано житловий будинок.

23 березня 2007 року на ім`я ОСОБА_1 . Феодосіївською міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_3 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 123, 124).

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 . Феодосіївською міською радою був виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га по АДРЕСА_3 , відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану земельну ділянку.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 , загальна площа квартири 72, 1 кв.м, житлова площа 30, 9 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 , загальна площа квартири 72, 1 кв.м, житлова площа 30, 9 кв.м. .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П. Красвітна

О.В. Свистунова