ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1473/22 Справа № 171/2355/18 Суддя у 1-й інстанції - Чумак Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 171/2355/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Остапенко В.О

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року, яка постановлена суддею Чумак Т.А. у місті Апостолово Дніпропетровської області, повний текст рішення суду складено 22 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 серпня 2012 року він уклав з ОСОБА_2 шлюб, який був зареєстрований відділом РАГС Петродворцового району Комітету по справам РАГС уряду Санкт-Петербурга, про що складено актовий запис № 983.

З серпня 2011 року до квітня 2017 року позивач проживав з відповідачем ОСОБА_2 за місцем її реєстрації в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі народився син ОСОБА_3 .

Навесні 2017 року позивач повернувся на Україну за місцем реєстрації в АДРЕСА_2 . Півроку сторони проживали окремо, але потім вирішили спробувати відновити стосунки, після чого відповідач переїхала за місцем реєстрації позивача, тобто в АДРЕСА_2 , де проживала до жовтня 2017 року. Однак, повернути почуття сторонам не вдалося, після чого вони прийняли рішення щодо неможливості сумісного проживання та відповідач ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повернулася до Російської Федерації за місцем своєї реєстрації, де проживає по цей час.

Оскільки шлюб носить формальний характер та не відповідає його суттєвому призначенню сімейного життя, позивач остаточно втратив почуття любові та поваги до відповідача, відновлення стосунків з відповідачем є неможливим, тому позивач ОСОБА_1 просив суд розірвати шлюб.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, оскільки не бажання відповідача отримувати кореспонденцію, не повинно порушувати його право на розірвання шлюбу.

Апелянт наполягає на розірванні шлюбі, оскільки збереження шлюбу не можливо та суперечить його інтересам, так як позивач проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою, з якою в них народилося двоє дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вставлено судом 14.08.2012 року позивач ОСОБА_1 14 серпня 2012 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований відділом РАГС Петродворцового району Комітету по справам РАГС уряду Санкт-Петербурга, про що складено актовий запис № 983. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_2 » (а.с.11).

ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією паспорту, виданого 30.08.2012 року ТП № 119 відділення УФМС Росії по Санкт-Петербургу і Ленінградській області в Ломоносівському районі, та зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.12).

Звертаючись до суд з позовом про розірвання шлюбу позивач посилався на те, що шлюб носить формальний характер та не відповідає його суттєвому призначенню сімейного життя, позивач остаточно втратив почуття любові та поваги до відповідача, відновлення стосунків з відповідачем є неможливим.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про день та час судового розгляду, оскільки відсутність належного повідомлення відповідача про день та час судового розгляду являється безумовною підставою для відмови у визнанні та виконанні рішення суду України на території Російської Федерації, де був зареєстрований шлюб між сторонами.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Між сторонами виникли правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з розірванням шлюбу.

Матеріалами справи встановлено, що 14.08.2012 року позивач ОСОБА_1 14 серпня 2012 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований відділом РАГС Петродворцового району Комітету по справам РАГС уряду Санкт-Петербурга, про що складено актовий запис № 983. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_2 » (а.с.11).

Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Згідно приписів ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви NN 29381/09 та 32684/09) судом наголошено на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення..., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено право на приватне та сімейне життя. Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За правилами, встановленими ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

З урахуванням викладеного, оскільки шлюб сторін по справі носить формальний характер, колегія суддів приходить до переконання, що розірвання шлюбу для них неминуче.

Також, колегія суддів вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права, та права їх дитини.

Враховуючи вищеназвані обставини, суд приходить до висновку, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує формально, а тому підлягає розірванню.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог позивача з тих підстав, що відповідач ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про день та час судового розгляду, оскільки відсутність належного повідомлення відповідача про день та час судового розгляду являється безумовною підставою для відмови у визнанні та виконанні рішення суду України на території Російської Федерації, де був зареєстрований шлюб між сторонами, оскільки вказані обставини не є відповідною правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що як вбачається із матеріалів справи, позивачем зареєстровано шлюб з громадянкою Російської Федерації, судом першої інстанції, згідно положень ст.498 ЦПК України двічі направлялися судові доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , які повернуті без виконання в зв`язку з неможливістю вручити відповідачу копії судових документів та повідомлення про дату, час та місце судового розгляду вказаної цивільної справи.

Крім того, судом апеляційної інстанції, згідно положень ст.498 ЦПК України, направлялось судове доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , яке повернуто без виконання в зв`язку з неможливістю вручити відповідачу, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , копії судових документів та повідомлення про дату, час та місце судового розгляду вказаної цивільної справи.

Слід зауважити, що в даному випадку відповідач по справі вважається належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, оскільки відповідно до ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Статтею 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що в рамках судового доручення про надання правової допомоги до компетентного суду Російської Федерації, судові повістки із зазначенням дати, часу та місця розгляду справи направлялись відповідачу по справі однак не були врученні відповідачу, тому відповідач вважається повідомленою про дату, час та місце розгляду справи.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з іноземним елементом задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований 14 серпня 2012 року відділом РАГС Петродворцового району Комітету по справам РАГС уряду Санкт-Петербурга, актовий запис № 983.

Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище відповідача « ОСОБА_2 » залишити без змін.

Роз `яснити сторонам, що рішення є документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу, і той вважається припиненим у день набрання ним законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: