ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2317/22 Справа № 756/9695/19 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2019 роду Романова Н.А. звернулась до суду з позовом, пред`явленим до держави Російської Федерації, який позивачем уточнений зі зміною відповідача на Державу Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, на предмет стягнення майнової шкоди у розмірі 7 949 126,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 1 500 000,00 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у квітні 2014 року Російська Федерація анексувала територію Донецької області України, зокрема, місто Донецьк, де позивач має на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , якими вона позбавлена можливості користуватися як жилим, так і нежитловим приміщеннями або отримувати від їх здачі в оренду коштів, що є упущеною вигодою за період з вересня 2014 року по липень 2019 року, зокрема, від здачі квартири в оренду в розмірі 522000 грн., що становить 9000 грн. на місяць, та 7427126,00 грн. від здачі нежитлового приміщення в оренду, що фактично привласнене незаконними збройними формуваннями, а також позивачеві збройною агресією РФ та незаконною окупацією м. Донецька завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 1500000,00 грн. Зазначені суми шкоди позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі (а.с.137-139).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав того, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки доказам, які мають значення для розгляду справи, судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення при розгляді. Також зазначила, що у зв`язку із неможливістю передбачити порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вона до апеляційної скарги надає звіт про оцінку нерухомого майна від 27 квітня 2017 року, складеного у відповідності до вимог ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" на підтвердження вартості спірного нежитлового приміщення. Крім того, заперечуючи проти висновків суду першої інстанції щодо звернення з цим позовом до суду не в рамках ст. 19 закону України "Про боротьбу з тероризмом", позивач зазначає, що нею було подано клопотання про заміну відповідача у справі саме на підставі цього Закону, яке судом було прийнято та задоволено, а тому позивач вважає, що і позовні вимоги заявлені саме на підставі зазначеного закону, що судом було не вірно трактовано, а неправильне застосування норм матеріального права полягає у неправильному тлумаченні вищенаведеного Закону, який визначає обов`язок держави Україна відшкодувати збитки та шкоду своїм громадянам, які були завдані винною у терористичній діяльності особою, тобто Російською Федерацією, а органом, який відповідає за створення механізму представництва держави, що зумовлюється її внутрішньою побудовою, є Кабінет Міністрів України, який відноситься до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої служби, а обслуговування державного бюджету України відноситься виключно до компетенції державної казначейської служби України, за рахунок якого відшкодовується така шкода.

Разом з цим, позивач зазначила, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування.(а.с.144-148).

На виконання вимог ст. 360 ЦПК України, 22 листопада 2021 року уповноважена особа Кабінету Міністрів України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про ухвалення рішення судом першої інстанції без порушень норм матеріального та процесуального права, при цьому позивачем як на день подання позову, так і на момент його розгляду судом, не було надано жодного документу, що підтверджував би факт вибуття зазначеного майна з її власності, на виконання вимог ст.ст.77,79,83 ЦПК України, а подання таких доказів до апеляційного суду, що не були дослідженням судом першої інстанції, є порушення норм процесуального права, як і не було обґрунтовано позивачем вимоги знищенням чи пошкодженням її майна, належним їй на праві власності, що перебуває на тимчасово окупованій території, а обґрунтування позову стосуються позбавлення її права використовувати майно та отримувати від оренди кошти, що вона вважає упущеною вигодою, однак закон покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі відсутності протиправної поведінки відповідача, та позивачем вживались заходи для їх одержання, що відповідає позиції Великої Палати верховного Суду, викладеної у постанові від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц, однак належних та допустимих доказів цьому позивачем не надавалось.

Разом з цим, позивачем не доведено наявність моральної шкоди, не обґрунтовано її розмір та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та самою шкодою, як і не обґрунтовано, які саме дії відповідача або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України в межах їх компетенції, встановленої законом, призвели до порушення прав позивача, внаслідок чого позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, а тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач Державна казначейська служба України своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частка квартири, що розташована: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 03.07.1999, видане представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку(а.с. 6).

ОСОБА_1 також на праві приватної власності належить вбудоване приміщення № НОМЕР_1 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-4, площею 356,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору іпотеки № 941, виданий 17.04.2015, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деркач О.О., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2015 № 41401390.

Згідно з оголошенням від ІНФОРМАЦІЯ_1, розміщеного на сайті gorod-donetsk.com Управління комунальних ресурсів адміністрації м. Донецьк оголошує інформацію про вільні нежитлові приміщення, які перебувають в муніципальній (комунальній) власності м. Донецька з метою передачі їх в оренду, зокрема, за № 76: АДРЕСА_3 , площею 356,2 кв.м., цоколь, окремий вхід, потребує капітального ремонту(а.с. 8-10).

Судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що належних та допустимих доказів того, що позивач має право на передачу в оренду квартири одноосібно, що квартира надавалась в оренду (відповідні договори тощо) позивач не надала. Також, жодним доказом не підтверджується, що позивач передавала спірну квартиру в оренду та отримувала орендну плату за неї у розмірі 9 000 грн. щомісячно до початку збройної агресії, та втратила таку можливість після її початку, а зазначене в оголошенні нежитлове приміщення ( АДРЕСА_3 , площею 356,2 кв.м., цоколь), є саме тим вбудованим приміщенням НОМЕР_1 в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-4, площею 356,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить позивачу, доказів чого позивачем не надавалось, як і не надано доказів того, що станом на день подання позову та розгляду справи спірне нежитлове приміщення вибуло з її власності, чи передано в оренду іншими особами.

З приводу вартості спірного нежитлового приміщення судом першої інстанції також вірно встановлено ненадання позивачем належних та допустимих доказів, а надана неналежним чином засвідчену копія звіту про оцінку нерухомого майна від 27.04.2017, містить один аркуш, що суперечить ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

Додана копія звіту про оцінку нерухомого майна від 27.04.2017 у повному обсязі до апеляційної скарги колегією суддів не уваги не приймається, оскільки позивач мала можливість надати такі докази для дослідження їх судом першої інстанції, однак таким правом не скористалась, а дослідження таких доказів апеляційним судом, які були відомі позивачеві при розгляді справи, та які вона мала можливість подати для дослідження їх судом першої інстанції, однак не надала без пояснення поважності причин їх неподання, не є новими та додатковому дослідженню колегією суддів не підлягають.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що звертаючись до суду першої інстанції з позовом про відшкодування майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, позивач посилається на те, що внаслідок збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Луганської та Донецької областей України, вона як внутрішньо переміщена особа позбавлена можливості розпоряджатися власним нерухомим майном, що завдало їй майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які б вона могла реально отримати за обставин, які б не порушували її право власності, при цьому вірно визначивши характер спірних правовідносин.

При цьому, застосовуючи ч.1 ст. 2, ст.ст. 5, 10, 13,15 ЦПК України, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, суд першої інстанції вірно зазначив про ефективність способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди.

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджуєится і колегія суддів, що позивачем, як майнова шкода, заявлена упущена вигода - 522000 грн. (вартість можливої оренди квартири), та 7427126 грн. - вартість нежитлового приміщення, яке на праві власності належить позивачу, але позивач вважає, що вона де-факто позбавлена права власності на нього та втрата де-факто належного їй на праві власності майна була наслідком порушення державою її негативного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Однак позивач не надала належних доказів втрати її нерухомого майна (пошкодження, знищення), так як майно належить їй на прав власності, але у зв`язку з перебування майна на тимчасово окупованій території позивач вважає себе позбавленою права ним користуватись (надавати в оренду), хоча зазначені обставини, також нічим не підтверджені, так як існують загально відомі обставини щодо можливості вільного перетинання громадянами України лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України (Донецька область) через контрольно - пропускні пункти.

Великою Палатою Верховного Суду у справи №265/6582/16-ц зазначено правовий висновок, що Кабінет Міністрів є належним представником держави України у справах про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем в даній справі позовних вимог про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не заявлено.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційні скарзі про те, що клопотання про заміну відповідача у справі нею подавалось у відповідності до ст. 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", а значить і позовні вимоги були подані саме на підставі цього Закону, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обгрунтування позовної заяви стосувались лише неотриманих доходів від можливої оренди житла та нежитлового приміщення, а позовні вимоги щодо відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно або його знищення позивачем дійсно не заявлялось та такі обґрунтування у позові відсутні.

Так, судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що виходячи зі змісту позовних вимог, позивач не просить захистити право власності на належне їй майно від посягань з боку держави, позов було подано не у зв`язку із позбавленням позивача належного їй на праві власності майна внаслідок порушення державою зобов`язань за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а на захист права на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди (упущеної вигоди), можливо заподіяної РФ внаслідок окупації частини території України з посиланням на ч. 6 ст. 5 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди) з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України є безпідставними, необґрунтованими та доказово не підтвердженими.

Аналогічного висновку дійшов суд першої інстанції і при розгляді позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідні наявність незаконних дії чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинна довести належними та допустимими доказами завдання їй шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України, однак таких доказів матеріали справи не містять. На обґрунтування завдання моральної шкоди позивач посилається на збройну агресію Російської Федерації та окупацією нею частини території України, на наявність незаконних дії чи бездіяльності держави України в особі компетентних органів та причинного зв`язку між їх діями, бездіяльністю та шкодою позивач не зазначає як в позові, так і в апеляційній скарзі, відтак, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав до задоволення позову в частині моральної шкоди.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих відповідачем доказам, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров