Номер провадження: 22-ц/813/3128/22
Номер справи місцевого суду: 503/2049/18
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б.С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року у складі судді Сердюка Б.С.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 та повернення речей, вивезених ОСОБА_3 з будинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вказаний будинок належить позивачу на праві приватної власності, однак у ньому фактично проживає відповідач у справі ОСОБА_2 , який не є членом її сім`ї та є зовсім чужою людиною, який нібито придбав будинок у відповідача ОСОБА_3 , яка неправомірно вивезла все майно з будинку. Позивач зазначила, що жодних договорів між нею та відповідачами укладено не було, а відтак ОСОБА_2 проживає у даному житловому приміщенні без будь-яких правових підстав. Факт проживання відповідача ОСОБА_2 у будинку порушує її право власності на нерухоме майно, що позбавляє її можливості користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року позов задоволено частково. Виселено у примусовому порядку ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду в розмірі 704 грн 80 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволені позову до нього про виселення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянт не приймав участі у розгляді справи, судом першої інстанції його не було повідомлено належним чином про судові засідання, а тому останній не мав можливості захистити свої права. Також зазначив, що наразі триває судовий спір щодо права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що свідчить про те, що право власності ОСОБА_1 не є безумовним, в чому суд під час винесення оспорюваного рішення не пересвідчився.Так, донька ОСОБА_6 (колишній власник житлового будинку) ОСОБА_3 , яка є спадкоємицею першої черги 04.05.2017 прийняла спадщину після смерті батька 28.10.2015, але належним чином не оформила її з огляду на те, що ОСОБА_7 (дружина ОСОБА_6 та рідна сестра ОСОБА_1), в порушення майнових прав ОСОБА_3 , ввела в оману нотаріуса та не повідомила про наявність іншого спадкоємця першої черги, а саме ОСОБА_3 , та отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом на дві земельні ділянки, але на спадковий дім АДРЕСА_1 до сьогодні після смерті ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Спадкове майно після смерті ОСОБА_6 складалося, в тому числі, з житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 .25.01.2018 на задоволення позову ОСОБА_1 суд виніс незаконне рішення, що наразі оскаржене ОСОБА_3 , оскільки цим рішенням неправомірно обмежено її право власності на спадкове майно. Відповідач посилається на те, що його виселення з житлового будинку тільки з підстав начебто набуття права власності на нього з боку позивача, без оцінки законності його виселення - є втручанням у право на житло згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Посилається на те, що наявна в матеріалах справи довіреність ОСОБА_1 від 31.07.2017 на ім`я ОСОБА_8 не давала останньому права на подання позовної заяви до Кодимського районного суді від імені ОСОБА_1 та права на представництво її інтересів у суді, оскільки надана на представництво інтересів довірителя в органах нотаріату України по веденню справи стосовно спадкових прав ОСОБА_1 щодо майна спадкодавиці ОСОБА_7 , на що суд першої інстанції уваги не звернув, протиправно відкрив провадження по справі та виніс незаконне рішення.

20.09.2021 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить відмовити в її задоволені, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не є власником будинку АДРЕСА_1 і не успадковувала його після смерті батька. Вона за допомогою дільничного ОСОБА_9 , забрала ключі від будинку ОСОБА_1 у сусідки ОСОБА_10 , погрожуючи останній, вивезла з будинку все майно і нібито продала будинок ОСОБА_2 без жодних документів. За даних обставин ОСОБА_1 звернулась до органів поліції. Посилається на невідповідність тверджень апелянта, щодо відкритої спадкової справи ОСОБА_6 . До матеріалів справи додано генеральну довіреність, яка уповноважує ОСОБА_8 представляти інтереси ОСОБА_1 у всіх державних органах.

Позивач та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання 01.02.2022 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 , дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на розгляд справи у його відсутності, без повідомлення його належним чином про час і дату розгляду справи.

Так, повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог ст. ст. 128 - 130 ЦПК України.

Частинами 1 - 4 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно з ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі "Надточій проти України" (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_2 був повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи.

Апеляційний суд враховує, що на а. с. 34,42 знаходяться рекомендовані повідомлення, які направлялися на ім`я ОСОБА_2 та повернулися з підписом, проте, вказані повідомлення не містять повної адреси місця проживання апелянта.

В зазначених рекомендованих повідомленнях вказано адресу отримувача: Одеська область, Кодимський район, с. Загнітків.

Проте, з довідки Виконкому Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області від 11.03.2019 вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 05.12.2018, на запит суду, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув, розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2 , щодо якого відсутні належні докази повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, позбавив відповідача можливості скористатись наданими йому ст. ст. 43, 49 ЦПК України процесуальними правами при розгляді справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, оскільки відповідач ОСОБА_2 обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за його відсутності без повідомлення належним чином, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про його виселення, апеляційний суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області у справі №503/2245/17 від 25.01.2018.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2018 будинок по АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки Виконкому Загнітківської сільської ради Кодимського району Одеської області ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Судом також встановлено, що позивач як власник будинковолодіння не надавала згоди на вселення відповідача до вказаного будинку та відповідач за отриманням такої згоди чи дозволу на вселення до неї не звертався.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.97 р. відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 2 статті 386 Цивільного Кодексу України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція викладені в постанові ВСУ від 22 червня 2017 року у справі за N 6-2010цс16.

За таких обставин право позивача вимагати виселення особи, яка його порушує, є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Оцінюючи вимоги позивача про виселення на їх відповідність Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у системному зв`язку з доводами апеляційної скарги про те, що виселення позбавить апелянта єдиного житла, апеляційний суд враховує наступне.

Правова позиція Європейського суд з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі налаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України").

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії"). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України").

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як зазначалося вище, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за іншою адресою в будинку АДРЕСА_2 .

Наведені обставини вказують про те, що виселення відповідача зі спірного будинковолодіння, власником якого є позивач, не буде порушувати його конституційних прав на житло.

У спірних правовідносинах права позивача як власника будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднано всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість позову і задоволення його в частині виселення ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Доводи апелянта про те, що право власності позивача на будинок не є безумовним апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються будь-якими доказами. Судове рішення, на підставі якого здійснено реєстрацію права власності на будинок за позивачем, не скасовано, натомість ОСОБА_2 не доведено правомірність проживання у вказаному будинку.

Твердження скаржника про відсутність у справі належної довіреності представника позивача на представлення її інтересів у суді спростовуються наявною у справі копією генеральної довіреності від 18.03.2021, яка видана ОСОБА_8 представляти інтереси ОСОБА_1 , в тому числі у судах. Вказана довіреність посвідчена нотаріусом Данил Ангеліною з відповідним перекладом гербової печатки нотаріуса.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для його скасування, із прийняттям нової постанови про задоволення позову в частині виселення з мотивів та підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про виселення скасувати.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 21.02.2022.

Головуючий:

Судді: