Справа № 932/8616/20
Провадження № 2/932/4274/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, Адміністрація Новокадацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 27.07.2020 року звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.09.2014 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 662. Від даного шлюбу вони мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їх сімейне життя не склалося, вже більше п`яти років вони проживають окремо, мають зовсім різне уявлення про шлюбно-сімейні відносини, спільне сімейне життя стало неможливе через різні погляди на життя, відсутність в родині взаєморозуміння з питань ведення господарства. 14.06.2016 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття і на її утримання як дружини у розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 12.08.2016 року державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 51971188 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, яке з часом було передано до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, інколи відповідач сплачував аліменти на дитину, але останні півтора роки матеріальної допомоги від нього взагалі не надходило, заборгованість по сплаті аліментів станом на червень 2020 року складає 13 904 грн. 84 коп.

Позивач також у позові зазначає про те, що 21.09.2017 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Після того, як сторони стали проживати окремо з липня 2015 року відповідач взагалі перестав спілкуватися зі своєю дитиною - донькою ОСОБА_3 , в останнє бачив її, коли їй виповнилося один рік, перестав виходити на зв`язок і взагалі зник з її, позивача, поля зору. На сьогоднішній день доньці відповідача вже майже 6 років, вона його не пам`ятає, ніяких почуттів до нього не відчуває, оскільки останній раз бачила його лише будучи немовлятком, у спілкуванні з матір`ю батьком ніколи не цікавилась. Вона з донькою зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 та проживають з її батьками, вони самостійно займаються вихованням, навчанням, фізичним та духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя дівчинки, здійснюють все необхідне задля того, щоб вона відчувала на собі почуття любові та поваги у цьому родинному колі і стала гідним членом суспільства. В складі її сім`ї дитині забезпечені гідні умови проживання та матеріальне забезпечення, необхідні для її гармонійного та повноцінного розвитку. В свою чергу відповідач з дня фактичного припинення відносин з нею життям дитини не цікавиться, не виявляє і не виявляв бажання та не приймав участі у вихованні, матеріальної допомоги надавав час від часу, взагалі не підтримує зв`язок із матір`ю та донькою.

Посилаючись на зазначене, позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2020 року суддя Яковлев Д.О. був визначений для розгляду даної справи.

Ухвалою судді від 14.09.2020 у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Відповідно до розпорядження в.о.керівника апарату суду від 25.01.2021 року № 30 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.01.2021 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О.

Ухвалою судді від 29.01.2021 року справа прийнята до провадження, визначено про її розгляд в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 08.09.2021 року у справі закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. В подальшому, в наданій суду заяві 25.01.2022 року представник позивача просила закінчити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала.

В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у наданій суду заяві заперечував проти задоволення позову, причину неявки суду не повідомив.

В судове засідання представники третьої особи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, суду надали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду.

Вислухавши осіб, які з`явилися, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, 13.09.2014 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 662.

Від даного шлюбу сторони мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2016 року , ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів було частково задоволено позовні вимоги позивача, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття та стяґнуто на утримання дружини ОСОБА_1 аліменти у розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12.08.2016 року державним виконавцем Бабушкінського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження № 51971188 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, яке згодом було передано до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідач періодично сплачував аліменти на утримання дитини, заборгованість по сплаті аліментів станом на червень 2020 року складає 13 904 грн. 84 коп., а станом на січень 2021 року сукупний розмір заборгованості склав 12176,34 грн., що підтверджується Розрахунками заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні № 51971188, складеними та виданими державним виконавцем зазначеного відділу виконавчої служби.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.09.2017 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

За твердженням позивача та її представника, після того, як позивач з відповідачем стали проживати окремо з липня 2015 року, він взагалі перестав спілкуватися зі своєю дитиною - донькою ОСОБА_3 , в останнє бачив її, коли їй виповнилося один рік, перестав виходити на зв`язок і взагалі зник з її, позивача, поля зору. Їх донька майже не пам`ятає батька, ніяких почуттів до нього не відчуває, оскільки останній раз бачила його лише будучи немовлятком, у спілкуванні з матір`ю батьком ніколи не цікавилась. Позивач з донькою зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною довідкою, та проживають з батьками позивачки, вони разом та самостійно займаються вихованням, навчанням, фізичним та духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя дівчинки, здійснюють все необхідне задля того, щоб вона відчувала на собі почуття любові та поваги у цьому родинному колі і стала гідним членом суспільства. Дитині забезпечені гідні умови проживання та матеріальне забезпечення, необхідні для її гармонійного та повноцінного розвитку. В свою чергу відповідач, за твердженням позивача, з дня фактичного припинення відносин з нею життям дитини не цікавиться, не виявляє і не виявляв бажання та не приймав участі у вихованні, матеріальної допомоги надавав час від часу, взагалі не підтримує зв`язок із матір`ю та донькою. Позивачці відомо, що відповідач декілька років проживає та працює у Польщі.

Вищевказані твердження позивача в судовому засіданні підтвердили допитані у якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що з 2016 року вона працювала в компанії «Київстар» і була керівником позивачки, після звільнення вони з нею стали подругами, дружать сім`ями, разом відпочивають і їй відомо, що батько ОСОБА_3 участі у її вихованні не приймає, лише кілька разів сплатив аліменти на її утримання, вона його ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона була нянею дитини позивачки - ОСОБА_3 , батька дитини вона ніколи не бачила, ніякі іграшки чи речі він дитині не передавав, вихованням дитини займаються її мати та бабуся з дідусем.

Як вбачається з Довідки від 02.03.2021 року № 9 та Характеристики вихованиці № 9/1 від 02.03.2021 року, виданих Комунальним закладом освіти «Дошкільний навчальний заклад № 189 комбінованого типу» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно відвідує КЗО «ДНЗ (ясла-садок) № 189 комбінованого типу» ДМР з 24.10.2017 року; ОСОБА_3 виховується у неповній сім`ї, проживає з матою, яка завжди приділяє належну увагу дитині, за період відвідування дитиною дошкільного закладу приводить і забирає дівчинку завжди мати.

Висновком Адміністрації Новокадацького району Дніпровської міської ради від 18.11.2021 року № 3/9-149 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У наданій суду заяві від 24.06.2021 року відповідач ОСОБА_2 зазначив, що просить не позбавляти його батьківських прав, оскільки він виконує свій батьківський обов`язок у повному обсязі. До заяви відповідач долучив Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 51971188, складений державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), з якого вбачається відсутність заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на утримання дитини станом на 23.06.2021 року.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

З огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, в тому числі практику Європейського суду з прав людину як джерело права, суд дійшов до висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. У наданій суду заяві батько дитини - ОСОБА_2 проти позбавлення батьківських прав заперечує, зазначає, що він виконує батьківські обов`язки і відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав також свідчить про його інтерес до дитини.

Натомість позивачем не надано суду належних доказів тому, що змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо і що його позбавлення батьківських прав відносно дитини є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на відповідача.

Посилання позивача на те, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем і розірвання з ним шлюбу їх дитина проживає разом із нею та не бачиться із батьком не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і посилання позивача з представником на наявність у нього заборгованості за аліментами на утримання дитини у зазначений ними період.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним судом у вищенаведених судових справах та практикою Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів необхідності позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини та того, що його поведінку в кращу сторону змінити неможливо, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по справі не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 280, 281, 282, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , треті особи - Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, Адміністрація Новокадацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.О. Кудрявцева