Справа № 308/3000/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Логойда І.В., за участі секретаря судового засідання Лупак В.І., розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в порядку ст. 447 ЦПК України,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України на дії відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій суд просить скасувати постанову MB ДВС Ужгородського МРУЮ про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 21.01.2002 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скаргу мотивує тим, що рішенням Ужгородського міського суду по справі № 2-2573 задоволено позовні вимоги КП "Теплокомуненерго" та стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 1 787,79 грн. За результатами розгляду вказаної справи, Ужгородським міським судом видано виконавчий лист № 2-2573 та відкрито виконавче провадження.

В рамках даного виконавчого провадження 21.01.2002 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-2573, виданого 03.12.2001 року. В результаті вжитих заходів було накладено арешт на належну ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

06.12.2021 скаржник звернувся до відділу державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про зняття арешту, у відповідь йому надіслано копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21.01.2002 року та повідомлено, що виконавче провадження, в рамках якого був накладений арешт на майно ОСОБА_1 , закрите. Однак, у зв`язку із знищенням вказаних матеріалів за закінченням терміну зберігання та відсутністю відомостей про виконавче провадження, в межах якого винесена вказана постанова, неможливо встановити підстави завершення даного виконавчого провадження, а тому скаржнику вказано, що накладений арешт в рамках зазначеного виконавчого провадження за даних обставин може зняти суд.

17.03.2022 від відділу ДВС у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції до суду надійшов відзив на скаргу в порядку ст. 447 ЦПК України, з якого вбачається незгода органу виконавчої служби з доводами скарги. Такий мотивовано тим, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесена в межах виконавчого провадження на виконання рішення суду - є законною, а підстави для її скасування, передбачені ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження - відсутні. Також у відзиві зазначено, що скаржником не надано жодного доказу про повне виконання виконавчого документу, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та в межах якого винесено оскаржувану постанову. Окрім того, звертається увага суду на те, що у АСВП відсутні відомості про виконавче провадження, в межах якого винесена вказана постанова, оскільки у 2002 році АСВП не функціонувала, а тому - не надається можливим встановити підстави завершення даного виконавчого провадження. З вказаних підстав представник ДВС просить відмовити в задоволенні скарги.

22.03.2022 скаржник через канцелярію суду подав заяву про поновлення строку для подання скарги та її розгляд без участі скаржника.

Представник відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у судове засідання не з`явився, просив розглянути скаргу без його участі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши та оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що арешт на належну ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладено при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2573, виданого Ужгородським міським судом 03.12.2001 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Теплокомуненерго» боргу в розмірі 1787,79 грн., що стверджується наявними в матеріалах справи інформаційною довідкою № 290884205, №290884961 від 17.12.2021 та листом відділу ДВС у м. Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 92014 від 06.12.2021.

Згідно з доданою копією постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21.01.2002 накладено арешт на усе майно, що належить ОСОБА_1 згідно з виконавчим листом №2-2573 Ужгородського міського суду, виданого 03.12.2001.

Згідно з листом відділу ДВС у м. Ужгороді Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 06.12.2021 №92014 за результатами розгляду заяви встановлено, що у автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості про виконавче провадження, в межах якого винесена вказана постанова, оскільки у 2002 році АСВП не функціонувала, це унеможливлює встановлення підстав завершення даного виконавчого провадження. З урахуванням вимог ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у відділу виконавчої служби не має правових підстав та технічної можливості для зняття арешту з майна. Також згідно з вказаним листом вбачається, що за Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 07.06.2017 року, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, а отже виконавче провадження, у межах якого винесена вказана постанова про арешт майна, знищене.

До матеріалів справи додано виписку з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого у ВАТ «Державний ощадний банк України», на підтвердження факту списання 27.09.2005 року суми коштів за тепло у розмірі 2213,10 грн.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 08.12.2021 ліквідовано Ужгородське комунальне підприємство теплових мереж „Ужгородтеплокомуненерго у зв`язку з банкрутством. Вказана ухвала набрала законної сили 08.12.2021. Реєстрацію стягувача в реєстрі припинено.

Пунктом першим ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пункт 3 ч.1 ст.39 Закону України Про виконавче провадження передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 5 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21.04.1999, в редакції чинній на час проведення виконавчих дій по даній справі, визначає, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Частиною 1 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21.04.1999, передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Частиною 2 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21.04.1999, встановлено, що якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Тобто, тодішнім чинним законодавством, як і станом на сьогодні, не передбачено можливість зняття державним виконавцем арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчого провадження у разі, якщо виконавче провадження завершено і його матеріали знищено.

Також, беручи до уваги доводи, наведені представником виконавчої служби у відзиві, суд приходить до висновку про необгрунтованість заперечень органу ДВС із реальною загрозою порушення майнових прав ОСОБА_1 в майбутньому.

Зважаючи на неможливість встановлення підстави закриття виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2573, виданого 03.12.2001, та на наявні матеріалах справи докази про виконання такого ОСОБА_1 , вбачається реальна загроза порушення прав останнього як власника обтяженого майна. Відтак, незважаючи на наявність постанови про закінчення виконавчого провадження, вбачається бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту на нерухоме майно, у зв`язку з чим і відбулось звернення до суду. Існуючі обтяження порушують права скаржника та в подальшому перешкоджатимуть вільному користуванню власністю. Беручи до уваги неможливість вибору іншого способу захисту своїх прав, окрім, як звернення до суду із вказаною скаргою, суд приходить до висновку про необхідність задоволення такої.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Таким чином, оскільки виконавче провадження завершене, заборгованість та супутні збори стягнуто, матеріали викон авчого провадження знищені, то арешт майна боржника є незаконним та порушує законні права та інтереси заявника щодо розпорядження майном, власником якого він є.

Суд вважає поважними причини пропуску строку для звернення зі скаргою, оскільки таким вживались заходи із збирання доказів для надання їх суду, а отже, суд приходить до висновку про необхідність поновлення строку для подання скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 447, 450, 451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити строк для подання скарги про скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, виданої MB ДВС Ужгородського МРУЮ 21.01.2002, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Скаргу ОСОБА_1 на дії відділу державної виконавчої служби у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в порядку ст. 447 ЦПК України - задовольнити.

Скасувати постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, видану MB ДВС Ужгородського МРУЮ 21.01.2002, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області І.В. Логойда