22.02.2022 Справа № 945/1479/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року смт.Березанка

Березанський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Тавлуя В.В.,

за участю секретаря судових засідань - Потриваєвої М.А.,

учасники справи та їх представники:

позивачка ОСОБА_1 - не з`явилась,

представник позивачки адвокат Ротар А.Л. - не з`явилась,

відповідач ОСОБА_2 - не з`явився,

представник третьої особи Служби у

справах дітей Ольшанської селищної ради

Миколаївського району Миколаївської області - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в:

11 серпня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

У обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 29 квітня 2017 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу із відповідачем мають сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 18.08.2020 року шлюб між сторонами був розірваний. Із відповідача на користь позивачки було стягнено аліменти на утримання сина. Вказує, що на сьогоднішній день виникають розбіжності щодо місця проживання сина. Зазначає, що, як матір дитини, повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям, матеріально утримує його. Також вказала, що має всі умови для того, щоб дитина мала повноцінні умови для розвитку, зростання, належний стан для життєдіяльності та навчання. Крім того, зазначила, що має постійне місце проживання і стабільний дохід для забезпечення себе та дитини. Подальше проживання сина із позивачкою не порушить його сталі соціальні зв`язки, звичний ритм та спосіб життя, буде сприяти його психічній рівновазі, повному і гармонійному розвитку та якнайкращому забезпеченню його інтересів.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 серпня 2021 року вказану справу передано до Березанського районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю за місцем проживання відповідача.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 08 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

У судове засідання позивачка та її представник адвокат Ротар А.Л. не з`явилися, від представника позивачки надійшла заява 16 лютого 2022 року, у якій вона просить справу розглядати за відсутності позивачки та її представника, заявлені позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву від 22.12.2021 року про визнання позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності (а.с.53).

Представник третьої особи Служби у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, яка виконує функції органу опіки та піклування, у судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи повідомленийналежним чином.

20 грудня 2021 року від Служби у справах дітей Ольшанської селищної ради надійшов висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з позивачкою.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов таких висновків.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2017 року, що підтверджується Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області у справі №945/328/20 від 18.08.2020 року (а.с.11).

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 11 січня 2018 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_2 (відповідач), мати - ОСОБА_1 (позивачка) (а.с.10).

Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07.02.2020 року у справі №945/2266/19, на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 09.12.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13).

Актом про проживання особи від 05.07.2021 року, виданою Ольшанською селищною радою, підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживає разом з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 у своїх батьків (а.с.14).

Згідно з довідкою, виданою 07 липня 2021 року Трихатським закладом загальної середньої освіти Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області за №11, ОСОБА_1 працює вчителем української мови та літератури Трихатського закладу загальної середньої освіти Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області (а.с.16).

Відповідно до Довідки Відділу ОКМСТ Ольшанської селищної ради №11 від 09.07.2021 року, ОСОБА_1 за період січень - червень 2021 року має нарахований дохід у розмірі 79 583, 97 грн. (а.с.19).

Згідно з характеристиками з місця роботи та Ольшанської селищної ради, ОСОБА_1 характеризується позитивно, жодних скарг щодо неї не надходило, претензій та нарікань немає, користується авторитетом серед мешканців села (а.с.17-18).

Випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого АЗПСМ смт Ольшанське КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області» від 23.07.2021 року підтверджується, що ОСОБА_5 необхідний диспансерний нагляд сімейного лікаря, а також рекомендовано дієтичне меню у зв`язку із анамнезом захворювання (а.с.25).

Згідно з Висновком Служби у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, яка виконує функції органу опіки та піклування, про визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 20 грудня 2021 року, Служба у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.50).

За приписами ч.4, ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

В пункті 72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з Висновком Служби у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, яка виконує функції органу опіки та піклування, Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із його матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.50).

У суду немає підстав вважати, що указаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини.

Нормою ч.4 ст.29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Малолітній ОСОБА_5 на час пред`явлення позовів до суду не досяг десяти років, його батьки мешкають окремо.

Згідно ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Нормами ч.1, ч.2 ст.161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, встановлено: «Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».

В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».

Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».

Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду.

При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Так, позивачка вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина разом з нею відповідатиме його інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити сину належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням дитини. Разом з тим, позивачка не чинить та не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з сином і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), відступаючи від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд має керуватися найкращими інтересами дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), 90 , Ignaccolo-Zenide, 94, Plaza v. Poland , № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ).

Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що саме матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, вона приділяє сину свою увагу, піклується про його всебічний розвиток, і батько не заперечує проти задоволення позову, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що ОСОБА_5 з народження проживає разом із мамою, яка постійно піклується про дитину, турбується про його здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; суд вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 з матір`ю максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд враховує якнайкращі інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати місце проживання вагомих підстав немає.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, та слід визначити місце проживання дитини на даний час разом з матір`ю.

За такого, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.7,10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного тексту рішення 22 лютого 2022 року.

Суддя: