Справа № 183/7331/19
№ 2/183/284/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д. І.,

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору застави припиненим,-

в с т а н о в и в:

19 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору застави припиненим.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що 07 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та нею було укладено кредитний договір № 990/03-21 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого Банк на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надав їй грошові кошти в сумі 21 120,00 доларів США, зі сплатою 10,6% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше06 грудня 2014 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 07 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (заставодержателем) та ОСОБА_1 (заставодавцем) було укладено договір застави транспортних засобів № 935, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. за р.№ 9684, відповідно до умов якого заставодавець ОСОБА_1 передала у заставу Банку придбаний за кредитні кошти транспортний засіб марки Hyundai, модель Tucson 2.0 4WD, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,VIN НОМЕР_2 , легковий-седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого РЕВ 6-го МВ ДАШ при УМВС України в Дніпропетровській області 20 листопад 2007 року, заставною вартістю 132 800,00 грн., що еквівалентно 26 297,03 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору застави.

Позивач ОСОБА_1 вказує, що в період з 2008 року по лютий 2012 року вона належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, своєчасно сплачувала кредит та відсотки в розмірі та строки, встановлені п. 1.1 договору.

Але, починаючи з березня 2012 року у зв`язку з її скрутним становищем (хронічне захворювання, зміна місця роботи) ОСОБА_1 виконувала зобов`язання не в повному обсязі та з порушенням строків, а з листопада 2012 року взагалі припинила погашати кредит.

За даних обставин, 28 квітня 2017 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в задоволенні якого рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено з підстав пропуску трирічного строку позовної давності.

ОСОБА_1 звертає увагу на те, що Банк не звертався до суду аби задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна відповідно до договору застави, укладений між нею і відповідачем.

Позивач стверджує, що оскільки кредитний договір був укладений 07 грудня 2007 року, за яким зобов`язання повинно бути виконаним до 06 грудня 2014 року, то з 07 грудня 2014 року у відповідача з`являється право задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна, однак Банк своїм правом на звернення стягнення на заставлене майно не скористався, а тому встановлений законодавством трирічний строк позовної давності сплив.

Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про заставу», застава припиняється, зокрема при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Позивач вважає, що предметом договору застави є право відповідача задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна шляхом пред`явлення відповідної вимоги до суду протягом трьох років від дня настання права пред`явлення такої вимоги.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 , посилаючись на приписи ст. 28 Закону України «Про заставу» просила суд: визнати припиненим договір застави транспортних засобів № 935 від 07 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. за р.№ 9684, укладений між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року в якості правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до участі у справі залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк»

Ухвалою суду від 29 квітня 2021 року підготовче провадження закрите, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, останній просив розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просив задовольнити позов.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в той же подав до суду відзив, в якому посилався на необґрунтованість вимог, просив в позові відмовити з огляду на те, що пропуск строку позовної давності не припиняє ані кредитний договір та кредитне зобов`язання боржника перед кредитором, ані дію договору застави, а тому навіть за наявності рішення про відмову в позові про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням, укладені кредитний договір та договір застави продовжують свою дію, а боржник не звільняється від виконання зобов`язання в повному обсязі. Зазначена позиція висловлена у постановах ВСУ від 11.09.2019 року по справі № 201/13602/16-ц, від 10.01.2020 року у справі № 761/44698/16-ц. Крім того, представник відповідача звернувся з заявою про застосування наслідків пропуску позовної давності.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд 06 серпня 2021 року розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є відповідач АТ «Альфа-Банк») та позивачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 990/03-21 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого Банк на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 21 120,00 доларів США, зі сплатою 10,6% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 06 грудня 2014 року.

Згідно п. 7.3 ст. 7 Кредитного договору, цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 07 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (заставодержателем), правонаступником якого є відповідач АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 (заставодавцем) було укладено договір застави транспортних засобів № 935, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко О.В. за р.№ 9684, відповідно до умов якого заставодавець ОСОБА_1 передала у заставу Банку придбаний за кредитні кошти транспортний засіб марки Hyundai, модель Tucson 2.0 4WD, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , легковий-седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить заставодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого РЕВ 6-го МВ ДАШ при УМВС України в Дніпропетровській області 20 листопад 2007 року, заставною вартістю 132 800,00 грн., що еквівалентно 26 297,03 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору застави.

Пунктом 1.3. договору застави сторони обумовили, що заставою забезпечується, зокрема: повернення кредиту в розмірі 21 120,00 доларів США, сплата за використання кредиту відсотків в розмірі 10,6% річних визначених договором; сплата можливої неустойки (пені, штрафу) в розмірі та в порядку визначених договором кредиту та додаткової угоди; інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

Згідно п. 8.1 ст. 8 Договору застави, цей договір набирає чинності з моменту його підписання та його нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів у встановлені договором терміни у 2017 році Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 року справа № 183/2115/17 у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Рішення суду набрало законної сили 26 вересня 2017 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач ОСОБА_1 просила суд визнати договір застави транспортного засобу припиненим, оскільки у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, забезпеченим заставою, Банку було відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а тому закінчився термін дії права, що складає предмет застави.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 574 Цивільного кодексу України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

За приписами ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 590 Цивільного кодексу України встановлено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Частиною 1 ст. 593 Цивільного кодексу України передбачено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 28 Закону України «Про заставу» встановлено, що застава припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.

Отже, фактично доводи позивача ОСОБА_1 зводяться до того, що у зв`язку зі спливом строку позовної давності відповідач втратив право на задоволення своїх вимог за Договором, в тому числі право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави.

Правовою підставою припинення застави позивачем визначено норму ст. 28 Закону України «Про заставу», а саме: застава припиняється при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з приписами статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто, сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, Цивільний кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу.

Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 6-786цс17, від 05.07.2017 року у справі № 6-1840цс16, від 11.09.2019 у справі № 201/13602/16-ц та від 10.01.2020 року у справі № 761/44698/16-ц. На теперішній час наведена судова практика є незмінною і підстав для відступлення від неї немає.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/19/12 (провадження № 14-10цс18) зазначила, що «поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України, мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності».

Отже, за загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608, 609 ЦК України).

З наведеного вище слідує, що сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язання.

Як вже встановлено, п. 7.3 ст. 7 Кредитного договору визначено, цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Доказів виконання зобов`язань за Договором кредиту № 990/03-21 від 07 грудня 2007 року матеріали справи не містять, а сам по собі факт пропущення відповідачем строку на звернення до суду (строку позовної давності) не припиняє зобов`язання сторін за кредитним договором і не є підставою для припинення застави.

Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що застава є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання.

Такий висновок суду кореспондує положенню пункту 3.2 ст. 3 Договору застави № 935 від 07 грудня 2007 року, яким визначено, що право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за кредитними договорами, а також в інших випадках, передбачених статтями 28 і 29 Закону України «Про заставу».

При цьому, посилання позивача на приписи статті 28 Закону України «Про заставу» якою, зокрема визначено, що застава припиняється при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави є безпідставним, оскільки, в даному випадку предметом застави є рухоме майно (транспортний засіб марки Hyundai, модель Tucson 2.0 4WD, д.р.н. НОМЕР_3 ), а не право.

Враховуючи, що позивачем належними доказами не доведено існування обставин, які в розумінні чинних норм законодавства є підставами для припинення як договору в цілому, так і зокрема застави за таким договором, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Щодо заяви АТ «Альфа-Банк» про застосування строків позовної давності суд зазначає, що застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18).

Як вже зазначалося, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору застави припиненим, - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», , місцезнаходження юридичної особи: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 31 січня 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький