Справа № 202/55/22
Провадження № 2/202/1014/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мачуського О.М.,

за участю секретаря Ситника С.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» про визнання протиправним наказу про відсторонення від посади,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» про визнання протиправним наказу про відсторонення від посади.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він працює в Комунальному позашкільному навчальному закладі «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» на посаді старшого тренера-викладача з шашок. 01 грудня 2021 року його було ознайомлено з наказом від 01.12.2021 року № 69-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ». В наказі зазначено, що відстороняючи ОСОБА_1 від роботи, директор керувалась статтею 46 КЗпП, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційній хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236.

Даний наказ позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних причин. Зазначене в оспорюваному наказі мотивування не є підставою для відсторонення позивача від роботи, оскільки не обґрунтовується належним чином нормами Закону, а відтак не відповідає принципу верховенства права. У свою чергу, відсторонення від роботи працівника є обмеженням, гарантованого Конституцією України, права кожного на працю. На момент видання наказу про відсторонення від роботи та на момент подання позовної заяви до суду указу Президента України, затвердженого Верховною Радою України, про запровадження воєнного чи надзвичайного стану в Україні або на окремих її місцевостях, що було б підставою для встановлення окремих обмежень прав і свобод, не було. Наказ відповідача порушує міжнародні та національні правові стандарти у сфері захисту права на працю.

Відсторонення працівника від роботи може відбуватися лише у порядку, встановленому законом, а саме: відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України від 06.04.2000 р. № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 2 с;т. 27 Закону України від 24.02.1994 р. № 4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» у їх сукупності. При цьому, відповідач, видаючи наказ про відсторонення позивача від роботи, всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням України за ст. 4 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, а також всупереч вимогам, встановленим у ч. 1 ст. 64, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 19 Конституції України, керувався виключно: ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. № 1645-ІИ. Однак, закріплені в цих Законах правові норми не дають роботодавцю законної підстави для відсторонення позивача від роботи по причині відсутності щеплення від COVID- 19, тим більше - без збереження заробітної плати. Відмова позивача пройти вакцінування від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у вигляді письмового звернення, була надана керівництву закладу, де він працює. Позивач зазначає, що ця відмова є його обміркованим та зваженим рішенням, прийнятим на підставі детального і всебічного вивчення питань, пов`язаних з вакцинацією, і цілком відповідає нормам чинного законодавства України.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ директора Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» від 01.12.2021 року № 69-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та зобов`язати Комунальний позашкільний навчальний заклад «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» допустити ОСОБА_1 до роботи, з виплатою останньому невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

08 лютого 2022 року від представника відповідача директора Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» Тимошенко І.В. до суду надійшов відзив на позовну заяві у якому представник зазначила, що позовну заяву складено без урахування фактичних даних, які відомі позивачу та мають значення для вирішення справи, а позовні вимоги є безпідставними, обґрунтованими з неправильним застосуванням норм матеріального права, неправильним виробом способу захисту і такими, що суперечать усталеній судовій національній та європейській практицам, а також обставинам, які впливають на правовідносини сторін. Представник відповідача зазначає, що відсторонення від роботи працівників закладів освіти через їх відмову або ухилення від проходження вакцинації від корона вірусної хвороби Covid-19 на термін до усунення причин такого відсторонення та ненаданням відповідних медичних довідок щодо наявності відповідних протипоказань є правомірним та відповідає вимогам чинного законодавства. Також, на думку представника відповідача необґрунтованою є вимога щодо стягнення середнього заробітку на час відсторонення позивача від роботи, оскільки дана вимога є похідною від безпідставної вимоги щодо скасування наказу про відсторонення, та не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. З урахуванням викладеного, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

14 лютого 2022 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що позовні вимоги є достатньо обґрунтованими, відповідач не аргументує належним чином свою позицію. При цьому, позивач вказує, що своїм наказом про відсторонення, відповідачем було фактично порушено його конституційні права, зокрема, право на працю та на достатній життєвий рівень, а тому просить врахувати при розгляді справи всі наведені ним докази порушення відповідачем його прав, свобод та інтересів та не брати до уваги аргументи представника відповідача.

16 лютого 2022 року до суду надійшли заперечення представника відповідача директора Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» Тимошенко І.В. на відповідь на відзив в якому зазначено, що процесуальні заяви позивача є автентичним підтвердженням йго суперечливої поведінки, яка не відповідає загально-правовому принципу добросовісності та не кореспондуються з фактичними даними. Недоведеність обставин, на які посилається позивач є підставою для відмови у позові. При відстороненні позивача від посади відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. При вирішення даного спору, позивач фактично оскаржує постанову Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020р. №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» , а місцевий суд не може вирішувати питання протиправності рішень КМУ і наказу МОЗ України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини та обґрунтування, викладені у позові та відповіді на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача директор Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» Тимошенко І.В. в судовому засіданні зазначила, що вимоги позивача є необґрунтованими, відсторонення позивача від посади здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для скасування наказу про відсторонення та задоволення решти похідних позовних вимог.

Суд, заслухавши думку учасників, розглянувши подані сторонами справи документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню, з наступник підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 55 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на судовий захист від протиправних посягань.

Під час судового розгляду встановлено, що 12 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 прийнятий на посаду тренера-викладача з шашок Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза». 02.09.2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду старшого тренера викладача зазначеного навчального закладу, що підтверджується належним чином завіреною копією трудової книжки серії НОМЕР_1 .

08 листопада 2021 року директором Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» складено особисте повідомлення ОСОБА_1 № 2 від 08.11.2021 року Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, згідно з яким відповідач повідомляє, що з 08.11.2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників КПНЗ «ДЮСШ №9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» ДМР, просить позивача до 01 грудня 2021 року включно, надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або довідку про абсолютні протипоказання, відповідно до Переліку медичних протипоказань та зстережнь проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 року № 595.

Також позивачу повідомлено, що у випадку ненадання вказаних документів у встановлений строк, 01.12.2021 року його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати.

Другий примірник даного Повідомлення позивач ОСОБА_1 отримав 08.11.2021 рок, що підтверджується його особистим підписом у Повідомленні та не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Відповідно до Акту від 01.12.2021 року, складеного та підписаного працівниками КПНЗ «ДЮСШ №9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» ДМР, а саме: директором ОСОБА_2 , заступником директора з навчально-тренувальної роботи ОСОБА_3 та заступником директора адміністративно-господарчої частини ОСОБА_4 , на питання директора закладу ОСОБА_2 щодо наявності у ОСОБА_1 будь-яких документів щодо вакцинації, а саме: ковід-сертифікату, медичної довідки щодо протипоказань вакцинації, останній повідомив, що такі документи у нього відсутні.

01 грудня 2021 року, керуючись статтею 46 КЗпП, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційній хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153, пунктом 41-6 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236, директором КПНЗ «ДЮСШ №9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» ДМР ОСОБА_2 видано наказ № 69-К від 01.12.2021 року «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 , старшого тренера-викладача з шашок, відсторонено від роботи з 01.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19, без збереження забортної плати.

З даним наказом позивач був ознайомлений 01.12.2021 року.

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 подав до КПНЗ «ДЮСШ №9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» ДМР заяву вх. № 12, в якій зазначив, що заявляє про незаконність наказу про відсторонення його від роботи № 69-К від 0.12.2021 року та неприпустимість примушування до вакцинації від корона вірусної хвороби COVID-19 під загрозо такого відсторонення. Також ОСОБА_1 просив негайно припинити неправомірні дії відносно нього і забезпечити можливість виконувати посадові обов`язки, відповідно до укладеного трудового договору.

Відповідно до статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «РуїзТоріха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) визначено можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом Міністерства охорон здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» (далі наказ МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року) встановлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їхніх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їхніх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Даним наказом МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року, передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до «Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Міністерством юстиції України зроблено висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції Право на повагу до приватного і сімейного життя, а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)

Отже, у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів, зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов.

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку, наказу МОЗ України № 2153 від 04.10.2021 року, то її можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний «Висновок лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» ( форма № 028-1/о), в якому зазначається про постійне чи тимчасове протипоказання до вакцинації, з відтермінуванням її до певного часу. При цьому, лише єдиним абсолютним постійним протипоказанням до щеплення конкретною вакциною є важка алергічна реакція на першу дозу цієї вакцини. У цьому випадку пацієнтові рекомендують щепитися від COVID-19 іншою вакцино, за умови її наявності.

В ході судового розгляду справи позивачем не надано суду доказів того, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства.

Так, зокрема, відповідно до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 9 грудня 2020 року «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу , крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України Про оплату праці та частини третьої статті 5 Закону України Про державну службу; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення Порушення правил щодо карантину людей, яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України Про захист населення від інфекційних хвороб , іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

Статтею 2 КЗпП, визначено, що працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці , якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Разом з тим, такі втручання є цілком допустимими.

Так, для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує на те, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим відповідно до закону і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони виправданими в демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться вгрупі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації всуспільстві вцілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8.

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань .

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією… Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів .

Щодо порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: 306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Верховний Суд у своїй постанов від 10.03.2021 року по справі №331/5291/19 зазначає, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

У даному випадку, держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей.

Отже, право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено, з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовивився від обов`язкового щеплення.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином суд вважає, що керівник навчального закладу директор Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза», на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Що стосується вимоги позивача про допущення ОСОБА_1 до роботи та виплати останньому невиплаченої заробітної плати за час відсторонення від роботи, слід зазначити наступне.

В законодавстві відсутнє визначення поняття відсторонення від роботи, на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, тобто тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків, в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством,) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період відсторонення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення.

Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.

Так, в наказі від 01.12.2021 року № 69-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » з яким був ознайомлений позивач та який, як встановлено судом, видано у відповідності до вимог чинного законодавства, зазначено, що ОСОБА_1 відсторонено від роботи на час відсутності щеплення проти відсутності щеплення проти COVID-19.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності у нього документів, які б спростовували наявність обставин, що стали підставою для відсторонення його від роботи та стали б підставою для допущення його до роботи, зокрема, медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я чи документ (COVID-сертифікат), що підтверджує здійснення ОСОБА_1 обов`язкового профілактичного щеплення (вакцинації) проти COVID-19.

Отже , оскільки вимога позивача про визнання протиправним та скасування Наказу № директора Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» від 01.12.2021 року № 69-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » задоволенню не підлягає, то не підлягають до задоволення і вимоги про допущення ОСОБА_1 до роботи, з виплатою останньому невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, оскільки такі вимоги є похідними.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» про визнання протиправним наказу про відсторонення від посади, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 141, 211, 247, 258, 259, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального позашкільного навчального закладу «Дитячо-юнацька спортивна школа № 9 ім. міжнародного гросмейстера О.С. Мороза» про визнання протиправним наказу про відсторонення від посади відмовити.

Повне рішення складено 04 березня 2022 року

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Мачуський