Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/6802/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2022 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Надопта А.А.,

секретар судового засідання Онисько С.С.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

за участі відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Виноградів позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 , звернувся до Виноградівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: визнати недійсним, Договір дарування 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової, укладений 13.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Лапчак Г.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2853, та припинити відповідно право власності у державному реєстрі речових прав на майно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 13.07.2012 року, між сторонами був укладений Договір дарування 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової (позиція 22-площею 20,7 кв.м. та позиція 23-площею 36, кв.м.), посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області, Лапчак Г.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2853, за умовами якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 , прийняла у дар належну позивачу на праві особистої власності вказану частину будівлі столової за адресою: АДРЕСА_1 .

Напередодні укладення Договору, а саме 09.07.2012 року сторони домовилися, що за отримання дарунку 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової, відповідач ОСОБА_2 подарує позивачу свою квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , та 09.07.2012 року відповідачем ОСОБА_2 була видана відповідна розписка про те, що вона зобов`язується виконати свої зобов`язання та в рахунок подарованої 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової, розташованої в АДРЕСА_1 зобов`язується подарувати ОСОБА_3 квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 , а також - здійснити доплату у розмірі 1 000 доларів США до 09.07.2013 року.

ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебували у дружніх відносинах, поскільки відповідачка ОСОБА_2 є рідною матір`ю ОСОБА_1 , а тому він не мав підстав не довіряти своїй рідній матері-відповідачці ОСОБА_2 .Позивач вважає, що оспорюваний Договір був укладений шляхом зловживання його довірою та обману зі сторони відповідача, а також вважає його фіктивним, оскільки він мав на меті вчинення прихованого правочину - договору міни, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні 22.02.2022 року судом, враховуючи положення п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, визначено про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання та учасникам справи встановлені строки для подання заяв по суті справи.

В підготовчому судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлений позов та просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому та наполягав на розгляді справи в підготовчому судовому засіданні. Крім того, зазначив, що обман при укладенні Договору дарування, вчинений відповідачкою ОСОБА_2 відносно нього, полягав у тому, що до його укладення між сторонами була домовленість, за якою відповідач мала подарувати йому квартири, що в кінцевому результаті не було виконано.

Відповідач ОСОБА_2 , у підготовчому судовому засіданні, вимоги заявленого до неї позову визнала та не заперечила проти задоволення позову, крім того просила суд розглянути дану справу в підготовчому судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, згідно даних з Державного реєстру актів цивільного стану встановлено, що ОСОБА_3 , після укладення шлюбу 08.11.2014 року, одержав призвище «ПАЛЬКО» (а.с.13).

13.07.2012 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , Обдарованою, був укладений Договір дарування 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової(позиція 22-площею 20,7 кв.м. та позиція 23-площею 36, кв.м.), посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області, Лапчак Г.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2853 (а.с.10).

Відповідно до Договору, «Дарувальник» попередньо ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору подарував, а Обдарована прийняла у дар належну Дарувальнику на праві особистої власності 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової(позиція 22-площею 20,7 кв.м. та позиція 23-площею 36, кв.м.),

У п. 11 Договору Дарувальник та Обдарована підтверджують, що їм роз`яснено нотаріусом законодавство щодо визнання угод недійсними. Сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину тобто не є таким, що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України. Дарувальник стверджує, що дарування здійснюється за його доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального

Договір був підписаний сторонами у присутності приватного нотаріуса Лапчак Г.І.

Згідно Витягу за №34895734 від 20.07.2012 року 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової, за адресою:м.Виноградів, вул. Партизанська 66, на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 12).

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)

За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору дарування, посилається на положення ст.ст. 230, 233, 234 ЦК України мотивуючи тим, що відповідач ОСОБА_2 здійснила обман щодо зобов`язання передати у майбутньому у власність ОСОБА_5 квартири у АДРЕСА_2 , чого не виконала, крім того укладення оспорюваного договору не створювало для позивача реальних правових наслідків, а також - приховувало зміст договору міни об`єктів нерухомого майна, відтак вважає, оспорюваний договір був укладений під впливом обману, є фіктивним та мав на меті вчинити прихований правочин, у зв`язку з чим такий Договір дарування підлягає визнанню недійсним.

На підтвердження обов`язку відповідача ОСОБА_2 передати у власність позивача нерухоме майно позивач надав суду копію розписки від 09.07.2012 року наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 зобов`язуюсь виконати свої зобов`язання та у рахунок подарованої мені 10/100 (десять сотих) частини будівлі столової (позиція 22-площею 20,7 кв.м. та позиція 23-площею 36, кв.м.), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язуюсь: подарувати свою квартиру, що розташована в АДРЕСА_2 та обіцяну мною доплату у розмірі 1 000 доларів США до 09.07.2013 року, зобов`язуюсь передати у власність ОСОБА_3 шляхом дарчої» (а.с. 19).

Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачем обману відносно нього. При цьому, оспорюваний Договір дарування також не містить жодних застережень щодо такого роду зобов`язань з боку Обдарованої.

При цьому, судом враховуються положення п.п. 11, 12 Договору, у якому сторони, зокрема ОСОБА_4 , чітко визначили про те, що: при укладенні договору діють добровільно, однаково розуміють значення своїх дій та не помиляються у відношенні цього договору, у них відсутні обставини, які примусили укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, а також ніяких заперечень, зауважень, доповнень до цього договору вони не мають, підтверджують дійсність намірів його укладення, а також те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного, не є договором зловмисним, що зміст договору відповідає їх волі.

Щодо розписки від 09.07.2012 року, на переконання суду, її зміст не міг впливати на укладення позивачем такого договору і тому не може бути предметом дослідження в межах розгляду позовних вимог про визнання договору дарування недійсним.

Положеннями ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За нормою ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст. 230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Позивачем не доведено обставин навмисного введення його відповідачкою в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.

Позивачем ОСОБА_1 не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину, як і не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Також, судом критично оцінюється позиція позивача щодо фіктивності Договору дарування , з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Із матеріалів справи убачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі та ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.

Разом із тим, в судовому засіданні стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, або ж з метою вчинення прихованого правочину, а саме - укладення договору міни.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У даному випадку судом не було встановлено наявності умислу в усіх сторін Договору дарування від 13.07.2012 року на вчинення прихованого правочину - договору міни, а також не встановлено, що внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи Договір дарування від 13.07.2012 року, мали інші цілі, ніж передбачені правочином.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із оспорюваного договору убачається, що при його укладенні сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.

Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що Договір дарування від 13.07.2012 року був укладений шляхом обману, не створював для позивача ОСОБА_1 реальних правових наслідків, а також мав на меті вчинення прихованого правочину.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи позивача ОСОБА_1 , які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202-211, 215, 230, 234, 717 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 13, 48, 49, 51, 76, 77-81, 89, 102, 133, 137, 141, 209, 210, 247, 263, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 01.03.2022 року.

ГоловуючийА. А. Надопта