ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-1226/2003Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 22-ц/817/312/22 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-1226/2003 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2021 року у за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, постановлену суддею Коротичем І.А., -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. В обгрунтування вимог посилався на те, що ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 16 лютого 2016 року у справі № 601/243/16 року та постановою про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України головного державного виконавця Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Ковальчука Олега Анатолійовича, при примусовому виконанні ВП № 9848543 від 02 квітня 2019 року, йому було обмежено у праві виїзду за межі України до повного погашення боргу згідно виконавчого листа № 2-1226 виданого 29 вересня 2003 року Кременецьким районним судом. Підставою для такої ухвали було подання державного виконавця в процесі виконання рішення про стягнення аліментів в користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку.

Вважає, що при прийнятті рішення щодо заборони йому виїзду за кордон ухвалою Кременецького районного суду Тернопільскої області, суд не врахував того факту, що він не ухилявся від виконання судового рішення про сплату аліментів та відповідних постанов державного виконавця щодо примусового стягнення з нього аліментів на утримання дочки. Доказом цього є розрахунок заборгованості за період з жовтня 2008 року по травень 2021 року (додається). У цьому документі вказано, що ним систематично здійснюються відповідні платежі на утримання дочки, сплату за яким ним активізовано в останній час. Також ним визнається, що наданий час існує непогашена заборгованість по вказаному виконавчому провадженню.

Крім того, заборона на виїзд з України на протязі майже шести років є надто тривалою, вважає, що він розпочав більш активніше сплачувати борг по аліментах, припинив свій розшук органами МВС України, не ухиляється від погашення боргу у вказаному виконавчому провадженні.

Посилаючись на викладене, просив заяву задовольнити та скасувати тимчасове обмеження відносно нього.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, необгрунтованою та просить її скасувати .

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано ситуацію, яка склалася по справі щодо стягнення аліментів, та викладену ним у заяві про скасування заборони виїзду. 16 лютого 2016 року ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області у справі № 601/243/16 суд вирішив тимчасово обмежити його у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України до повного погашення боргу згідно виконавчого листа № 2-1226, виданого 29 вересня 2003 року Кременецьким районним судом про стягнення з нього в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку. Це рішення суду не було оскаржено та скасовано та виконувалося у відповідності до чинного законодавства.

02 квітня 2019 року постановою головного державного виконавця Кременецького міськрайонного відділу державної виконавчої служби при примусовому виконанні ВП № 9848543 щодо нього встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-1226 виданого 29.09.2003 року, яка дублює вищевказане рішення (ухвалу) Кременецького районного суду Тернопільської області. Вказана ухвала суду та постанова державного виконавця про застосування тимчасової заборони виїзду з України надіслані не на адресу його реєстрації у АДРЕСА_1 , а на адресу АДРЕСА_2 . Тому він їх не отримував та не володів інформацією про судове засідання у цій справі .

Зазначає, що в заяві він вказав, що не ухилявся від виконання судового рішення про сплату аліментів та відповідних постанов державного виконавця щодо примусового стягнення аліментів на утримання дочки, що підтверджується розрахунком заборгованості за період з жовтня 2008 року по травень 2021 року. Виконавець не надав у 2016 році до суду необхідних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що він мав можливість виконати свої зобов`язання, при цьому ухилявся від його виконання. На даний момент він змушений постійно проживати на території Республіка Польща, куди поїхав на заробітки, однак втратив постійну роботу та на протязі останнього року змушений систематично підзаробляти на тимчасових та сезонних роботах. Ніяких інших видів доходу у мене не має.

Зазначає, що наявна заборона суттєво обмежує його правах, зокрема у можливості систематично приїздити до України для побачення з своїми родичами та близькими, наявною забороною на виїзд за межі України він позбавлений можливостей відвідати дружину та дитину під час їх перебування в Україні. Додатково вказує, що від виконання своїх боргових зобов`язань не відмовляється та не переховується.

Відзив у визначений судом термін до суду не надійшов.

Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі ДВС Кременецького РУЮ знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку.

В процесі примусового виконання державний виконавець звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду гр. ОСОБА_1 за межі України.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від від 16.02.2016 року подання державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 до повного погашення боргу, згідно виконавчого листа №2-1226 виданого 29 вересня 2003 року Кременецьким районним судом Тернопільської області.

При примусовому виконанні ВП № 9848543 була винесена постанова від від 02 квітня 2019 року, якою ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за межі України до повного погашення боргу, згідно виконавчого листа №2-1226 виданого 29 вересня 2003 року Кременецьким районним судом Тернопільської області.

Згідно розрахунку заборгованості, який надав державний виконавець станом на 23.12.2021 заборгованість по аліментах по ВП № 9848543 складає - 59082.90 гривень.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з того, що боржником не повністю погашена заборгованість за аліментами.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у ст. 33 Конституції України. У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Пунктом 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, на момент виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У відповідності до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом, для забезпечення позову із особливостями, встановленими цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ч. ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Боржником у добровільному порядку рішення суду не виконується, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, наявними в матеріалах справи.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує, що судом першої інстанції не застосовано положення ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ч.3 ст. 441 ЦПК України, які підлягають застосуванню у даній справі і які вказують на обов`язкове встановлення судом факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, як підставу для встановлення останньому тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

ОСОБА_1 будь-яких доказів, які могли б бути підтвердженням наявності підстав скасування обмеження виїзду за межі України не надав. Разом із цим, колегія суддів ураховує і значну суму заборгованості по сплаті аліментів на утримання дочки 59082,90 грн. та відсутність позитивної тенденції відносно її погашення, що свідчить про небажання останнього вчиняти активні дії щодо виконання рішення суду.

За таких умов, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відсутність достатніх підстав для скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що він не ухилявся від виконання судового рішення про сплату аліментів та виконавець не надав у 2016 році до суду необхідних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що він мав можливість виконати свої зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки вони не впливають на законність оскаржуваної ухвали. Підстава для обмеження у праві виїзду за межі України продовжує існувати, оскільки заборгованість за аліментами погашена неповністю, існує значна заборгованість по сплаті, а встановлене судом тимчасове обмеження може бути скасоване лише у разі виконання рішення боржником у повному обсязі чи закінчення виконавчого провадження з інших підстав, передбачених ч.1 ст.39 ЗУ Про виконавче провадження.

У справі «Soering vs UK» від 7 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

З урахуванням наведеного, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування ухвали про обмеження виїзду за межі України та скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до незгоди з судовим рішенням місцевого суду та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду була постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі. Таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

У силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах понесених сум.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Кременецького районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах понесених сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 24 лютого 2022 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.