Справа №345/374/22
Провадження № 2/345/303/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2022 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кулаєць Б.О.,

з участю секретаря судового засідання Заткальницької Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивують тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Вказану квартиру ОСОБА_4 отримала на сім`ю, а зокрема, 24.01.2004 квартира була приватизована всіма членами сім`ї, а саме: мамою ОСОБА_4 , її сином ОСОБА_3 , дочкою ОСОБА_1 та внучкою ОСОБА_2 . В 2013 році ОСОБА_4 померла і позивачка ОСОБА_1 після її смерті успадкувала ј частку вказаної квартири.

28.05.2021 відповідач ОСОБА_3 подарував свою ј частку квартири ОСОБА_1 . Водночас, комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, при цьому відповідач постійно проживає та працює в м. Хуст Закарпатської області та не має можливості приїхати і знятися з реєстрації вказаного помешкання. Перешкод в користуванні житловим приміщенням позивачі відповідачу не чинили, останній добровільно визначив собі інше місце проживання і спірною квартирою не користується понад рік без поважних причин. Таким чином відповідач втратив право користування квартирою на підставі його відсутності більш ніж один рік у вказаному житловому приміщенні.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву, відповідно до якої з позовом він згідний.

Позивачі подали до суду заяви, згідно з якими позов вони підтримують.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 03.02.2022 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов.

07.02.2022 позивачка ОСОБА_2 подала до суду заяву, згідно з якою позов підтримує, а справу просить слухати без її участі.

17.02.2022 відповідач на адресу суду надіслав заяву, відповідно до якої з позовом він згідний, а справу просить слухати без нього.

28.02.2022 позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, згідно з якою позов підтримує, а справу просить розглядати за її відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

ОСОБА_4 та членам її сім`ї, а саме: сину ОСОБА_3 , дочці ОСОБА_1 та внучці ОСОБА_2 на праві приватної (спільної сумісної) власності належала квартира по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 24.01.2004 (а.с. 11) та відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за кожним із них було зареєстровано по ј частці вказаної квартири (а.с. 12).

Позивачка ОСОБА_2 05.09.2017 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 та змінила своє прізвище з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 » (а.с. 9).

11.12.2007 шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Відповідно до акту № 46 від 28.01.2021 встановлено, що комісія в складі: начальника дільниці ТзОВ УК «Теплодім+» Бреславської Л.П., рахівника ОСОБА_14 провела обстеження щодо не проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , та встановила, що відповідач по вищевказаній адресі зареєстрований, проте не проживає з грудня 2020 року, а сам проживає в м. Хуст Закарпатської області (а.с. 10).

У спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , на даний час зареєстровані: позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Бази Громади Калуської міської територіальної громади, виданої Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради № 491410 від 12.05.2021 (а.с.13).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.02.2014, ОСОБА_1 успадкувала після смерті матері ОСОБА_4 ј частку квартири АДРЕСА_1 (а.с 15), що підтверджується також витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16, 17).

Відповідно до договору дарування від 28.05.2021 відповідач ОСОБА_3 подарував позивачці ОСОБА_1 ј частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 18-19), вказана частка відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстрована за позивачкою (а.с. 20).

Згідно з будинковою книгою для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (а.с. 21-24).

Доказів того, що позивачами чинилися перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою, матеріали справи не містять.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

Оцінка суду:

вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивачів на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає позивачам вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язанні протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил норм процесуального закону щодо оцінки доказів.

Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Позовні вимоги позивачів, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Поважні причини відсутності відповідача у вищезазначеному житловому приміщенні відсутні.

Як встановлено по справі, позивачі є співвласниками квартири в АДРЕСА_1 , право власності вони набули у встановленому законом порядку, тому мають право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.

Волевиявлення власників майна за предметом позовних вимог спрямоване на визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст.316, 318 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачів права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивачів виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у квартирі зареєстрований відповідач.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав.

Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що відповідач не проживає у квартирі позивачів, однак добровільно не знявся з реєстрації, а його реєстрація чинить перешкоди позивачам у вільному користуванні своїм майном.

Таким чином, оскільки відповідач понад рік без поважних причин відсутній і не проживає у квартирі за місцем реєстрації, належним чином не здійснює його утримання, враховуючи визнання позову останнім, за наявності законних підстав, суд вважає, що вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76 - 83, 258, 259, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Позивачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: