ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/953/22 Справа № 210/6333/21 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2022 року м.Кривий Ріг

справа № 210/6333/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року, яке постановлено суддею Вікторович Н.Ю. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомостей щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що впродовж 15 років він працював у шкідливих підземних умовах на шахті «Кочегарка» ВО «Артемвугілля». З 14 серпня 1975 року по 18 жовтня 1975 року позивач працював на посаді гірничого майстра, з 29 листопада 1977 року по 03 липня 1979 року - на посаді гірничого майстра; з 03 липня 1979 року по 12 травня 1981 року - на посаді гірника очисного забою; з 20 серпня 1984 року по 24 травня 1993 року - на посаді забійника на відбійних молотках; з 24 травня 1993 року по 15 квітня 1994 року - на посаді гірника очисного забою.

Внаслідок впливу на позивача шкідливих виробничих факторів під час його роботи, у нього у 1994 році було виявлено професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем (IV) зниження слуху за класифікацією ОСОБА_2 .

В 1994 році позивачу вперше встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за вище вказаними хворобами.

14 січня 2014 року Державною установою «Інститут медичної національної академії медичних наук України» позивачу встановлено вперше інше професійне захворювання: пневмоконіоз, ЛН І-ІІ ст. Головним санітарним лікарем м. Горлівка було затверджено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 лютого 2014 року стосовно ОСОБА_1 .

Проведеним розслідуванням встановлено виникнення вказаного вище професійного захворювання внаслідок тривалого та багаторазового пливу вугільно-породного та вугільного пилу високої концентрації під час роботи на шахті «Кочегарка».

Висновком МСЕК серія 10 ААА №240360 від 31 березня 2014 року ОСОБА_1 встановлено безстроково 65% стійкої втрати працездатності, з яких вперше 20% за пневмоконіозом, та повторно 30% за кохлеоневритом та 15% за вібраційною хворобою, а також встановлено третю групу інвалідності. Оскільки стійка втрати працездатності ОСОБА_1 за професійними захворюваннями: кохлеоневрит та за вібраційна хвороба була встановлена у 1994 році, тому до вказаних правовідносин підлягає застосуванню чинне на той період законодавство.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 лютого 2014 року, складеного щодо позивача, роботодавець не виконав встановленого законом обов`язку щодо створення безпечних умов праці, втрата працездатності позивача настала через професійні захворювання, отримані внаслідок роботи у небезпечних та шкідливих виробничих умовах, що спричиняє йому моральну шкоду.

Позивач вважає, що у зв`язку із ліквідацією без правонаступника шахти «Кочегарка» ВО «Артемвугілля», із регресною вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків він має право звернутись до органів державного соціального страхування.

В даний час позивач, відповідно до довідки від 14.09.2017 року №1177, про взяття на облік є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим перебуває на обліку в Криворізькому відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Дніпропетровській області, тому звернувся до суду з позовом саме до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Також позивач зазначив, що внаслідок отримання професійного захворювання позивач став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, без них його стан погіршується. Позивач відчуває терпкість та біль в руках, кистях, пальцях рук, мерзлякуватість кистей та пальців, судоми м`язів рук та ніг, біль в суглобах плечових та ліктьових, біль в поперековому та шийному відділі хребта, іррадіація болю із попереку в ліву ногу, головний біль в лобній ділянці, запаморочення, зниження слуху, кашель з мокротинням в ранці, задишку при фізичному навантаженні, загальну слабкість.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в рахунок відшкодування моральної шкоди 216 000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 216 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір 2 160 грн.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вказує на те, що Фонд не є юридичною особою та не може мати цивільної процесуальні дієздатності, не може виступати стороною у цивільному процесі.

Станом на 1994 рік питання щодо відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я згідно з постановою Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавств. Союзу РСР», регламентувалися Правилами відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затвердженими постановою Раї Міністрів СРСР від 03 липня 1984 року № 690, а в подальшому Правилами відшкодування власником, установи організації або уповноваженим ним органам шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків № 472 затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року, якими не було передбачено право потерпілих на відшкодування моральної шкоди.

Апелянт зауважує на тому, що звертаючись з позовом до суду та зазначаючи про ліквідацію шахти «Кочегарка» без правонаступника, позивачем не надано жодних доказів ліквідації ДП «Артемвугілля» та СП «Шахта ім. В.І.Леніна» ДП «Артемвугілля», якою було створено комісію з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 , а в подальшому склала Акт від 20.02.2014 року розслідування причин виникнення професійного захворювання ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача зазначає про те, що рішення суду ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди апелянта із необхідністю відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у шкідливих підземних умовах на шахті «Кочегарка» ВО «Артемвугілля». З 14 серпня 1975 року по 18 жовтня 1975 року позивач працював на посаді гірничого майстра, з 29 листопада 1977 року по 03 липня 1979 року - на посаді гірничого майстра; з 03 липня 1979 року по 12 травня 1981 року - на посаді гірника очисного забою; з 20 серпня 1984 року по 24 травня 1993 року - на посаді забійника на відбійних молотках; з 24 травня 1993 року по 15 квітня 1994 року - на посаді гірника очисного забою (а.с.23-28).

Внаслідок впливу на позивача шкідливих виробничих факторів під час його роботи, у нього у 1994 році було виявлено професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії вегето-сенсорна полінейропатія верхніх кінцівок); хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем (IV) зниження слуху за класифікацією ОСОБА_2 .

В 1994 році позивачу вперше встановлено стійку втрату працездатності в розмірі 40% за вище вказаними хворобами.

14 січня 2014 року Державною установою «Інститут медичної національної академії медичних наук України» позивачу встановлено вперше інше професійне захворювання: пневмоконіоз, ЛН І-ІІ ст. Головним санітарним лікарем м. Горлівка було затверджено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 лютого 2014 року стосовно ОСОБА_1 .

Проведеним розслідуванням встановлено виникнення вказаного вище професійного захворювання внаслідок тривалого та багаторазового пливу вугільно-породного та вугільного пилу високої концентрації під час роботи на шахті «Кочегарка».

Висновком МСЕК серія 10 ААА №240360 від 31 березня 2014 року ОСОБА_1 встановлено безстроково 65% стійкої втрати працездатності, з яких вперше 20% за пневмоконіозом, та повторно 30% за кохлеоневритом та 15% за вібраційною хворобою, а також встановлено третю групу інвалідності. Оскільки стійка втрати працездатності ОСОБА_1 за професійними захворюваннями: кохлеоневрит та за вібраційна хвороба була встановлена у 1994 році, тому до вказаних правовідносин підлягає застосуванню чинне на той період законодавство.

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 лютого 2014 року, складеного щодо позивача, роботодавець не виконав встановленого законом обов`язку щодо створення безпечних умов праці, втрата працездатності позивача настала через професійні захворювання, отримані внаслідок роботи у небезпечних та шкідливих виробничих умовах, що спричиняє йому моральну шкоду.

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, оскільки позивачу первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності у 1994 році, суд правомірно поклав обов`язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди та погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чиинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у 1994 році у зв`язку з професійним захворюванням, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до даних правовідносин мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або повноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23.06.1993 року, з наступними змінами.

У відповідності до положень вказаних Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст.440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст.440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст.83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, №6-188цс14 та №6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плат: місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодуван-моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 300000,00 грн., а максимальнії 1500000,00 грн.

У 2014 році позивачу встановлено інше професійне захворювання пневмоканіоз.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці вкладається -. власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудова обов`язків.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин вбачається, що на роботодавця покладається обов`язок за створення безпечних та нєшкідливих умов праці працівника, що в свою чергу, покладає на нього обов`язок з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові небезпечними умовами праці.

Як вбачається з п.18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 20 лютого 2014 року, шахта «Кочегарка» ВО «Артемвугілля» ліквідована на підставі наказу Міністерства вугільної промисловості України від 20.02.1997 року № 60 без правонаступника.

У частині першій статті 37 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання).

За статтею 466 ЦК України, в редакції 1963 року, у разі реорганізації юридичної особи виплата є: місячних платежів і 465 цього Кодексу), належних з неї у зв`язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров`я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи.

При ліквідації юридичної особи без правонаступника належні потерпілому або особам, зазначеним у час-другій статті 456 цього Кодексу, платежі повинні бути капіталізовані за Правилами державного страхування і внесені його органам для виплати їх у розмірі і строки, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди.

У разі ліквідації юридичної особи позови про відшкодування шкоди, заподіяної ліквідованою юридичною особою, зв`язані з ушкодженням здоров`я чи смертю громадянина, пред`являються до вищої організації або до організації, зазначеної в рішенні про ліквідацію юридичної особи.

Вимога про збільшення або зменшення розміру одержуваного потерпілим відшкодування шкоди на підставах, передбачених у статтях 463 і 464 цього Кодексу, пред`являється до правонаступника або відповідно до організації зазначених у частині третій цієї статті, або відповідно до правонаступника юридичної особи чи організації, зазначених у частині третій цієї статті, які провадять відшкодування за заподіяну шкоду.

У пункті 32 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що при ліквідації, банкрутстві або реорганізації ( злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) підприємства відшкодування шкоди, компенсація всіх видів витрат проводиться правонаступником.

Якщо права й обов`язки ліквідованого підприємства не переходять до правонаступника, суми, що підлягають відшкодуванню, капіталізуються і перераховуються органам державного соціального страхування для виплати розмірі і в терміни, зазначені у відповідному рішенні про відшкодування шкоди.

У разі ліквідації або банкрутства підприємства без правонаступника ліквідаційна комісія надсилає офіційне повідомлення про це до місцевого органу державного соціального страхування.

Якщо при ліквідації підприємства капіталізація платежів у відшкодування шкоди не проведена, регресна вимога подається органам державного соціального страхування.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у Постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 212/629/ 17-ц, провадження №61-36283св18, від 17 липня 2019 року у справі 6987/16-ц, провадження № 61-17314св18 та Верховний Суд України у Постанові від 06 грудня 2017 року у справі № 212/411/17-ц.

Так, у пункті 4 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому ушкодженням здоров`я складається також з відшкодування моральної шкоди, за наявності факту її заподіяння.

За вказаних обставин вбачається, що у зв`язку із ліквідацією без правонаступника шахти «Кочегарка» ВО Артемвугілля», із регресною вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків позивач має право звернутись до органів державного соціального страхування, тому Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є належним відповідачем у справі.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вказує на те, що Фонд не є юридичною особою та не може мати цивільної процесуальні дієздатності, не може виступати стороною у цивільному процесі та про те, що звертаючись з позовом до суду та зазначаючи про ліквідацію шахти «Кочегарка» без правонаступника, позивачем не надано жодних доказів ліквідації ДП «Артемвугілля» та СП «Шахта ім. В.І.Леніна» ДП «Артемвугілля», якою було створено комісію з розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання ОСОБА_1 , а в подальшому склала Акт від 20.02.2014 року розслідування причин виникнення професійного захворювання Кондратова О.І.

При цьому колегія суддів вважає що не заслуговує на увагу клопотання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про зупинення провадження у даній справі до прийняття висновків та узагальнення судової практики Верховним Судом щодо даної категорії справ, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами п.6 ч.1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто, між справами, що розглядаються, повинен існувати правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати значення для іншої справи.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 8 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» суди не повинні допускати випадків безпідставної відмови у відкритті провадження у справі або необґрунтованого закриття провадження у справі на підставі того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а також фактів незаконного залишення заяв без руху, без розгляду, повернення їх позивачам або необґрунтованого зупинення провадження у справах, оскільки це призводить до порушення конституційних прав сторін, зволікання і затягування строків розгляду справ.

Як вбачається з матеріалів справи, зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, тому колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення заяви Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та зупинення провадження по справі до прийняття висновків та узагальнення судової практики Верховним Судом щодо даної категорії справ немає.

Не заслуговує на увагу клопотання відповідача про застосування положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яке набрало чинності 23 травня 2020 року, внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 65 % та визнання його особою з інвалідністю третьої групи, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, взагалі можливість такого відновлення, з огляду на встановлення відсотка втрати професійної працездатності та групи інвалідності на безстроковий термін.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області залишити без задоовлення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 01 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: