Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.02.2022 Справа №607/12487/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Безручко Т.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, укладеним між сторонами 13 березня 2018 року, згідно якого відповідач позичила у нього 3 000 доларів США, що еквівалентно, на день звернення із позовом в суд, 84 588,90 грн. Позичені кошти відповідач зобов`язувалася повернути в строк, до 01 січня 2019 року, про що надала письмову розписку. Однак, ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договором позики не виконала, на прохання позивача про повернення позичених коштів не реагує. Просить стягнути з відповідача в його користь суму неповернутого боргу в розмірі 84 588,90 грн., інфляційні збитки за період із 01.01.2019 року по 16.11.2020 року в сумі 5 823,49 грн., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 01.01.2019 року по 16.11.2020 року, в сумі 4 763,33 грн., що разом складає 95 175,72 грн.; 2 500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 900, 00 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовом в суд.

ОСОБА_4 подав письмові пояснення, згідно яких позов не визнала, посилаючись на те, що, із наданої позивачем письмової розписки, не можливо ідентифікувати, хто саме є позичальником, оскільки зазначено лише прізвище, ім`я та по-батькові особи та її дату народження. Також зазначає, що відповідачем не надано точного розрахунку суми заборгованості. Відповідач не погоджується із розрахунком інфляційних втрат, оскільки позика надавалася в іноземній валюті. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг, зазначення даних, які могли б ідентифікувати достовірно сторони, якщо це грошові кошти, то розмір та валюта, якщо речі, то точний опис речей для ідентифікації. Дані відомості у розписці відсутні, а тому даний доказ не може бути підтвердженням боргового зобов`язання між позивачем та відповідачем. Також, зазначила, що сума витрат на правничу допомогу є документально не підтверджена. На підставі наведеного, просить у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Матвійчук В.В. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Скиба В.М. в судовому засіданні позовних вимог не визнав та проти їх задоволення заперечив.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

Як вбачається із письмової розписки, оглянутої у судовому засіданні, 13 березня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позичила у ОСОБА_3 3 000 (три тисячі) американських доларів, які зобов`язується повернути в строк до 01.01.2019 року.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, відповідач не виконала зобов`язань за договором позики, оскільки не повернула отримані від нього кошти в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, що еквівалентно 84 588,90 грн., які просить стягнути позивач.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц вказала, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням суми боргу згідно договору позики від 13.03.2018 року у розмірі 84 588,90 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02.01.2019 р.

Згідно наданого позивачем розрахунку, з яким суд погоджується, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 02.01.2019 року по 16.11.2020 року, складає 4 763 грн. 33 коп.

Вимоги позивача відносно стягнення матеріальних втрат внаслідок зміни індексу інфляції не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки, як встановлено судом, позику було надано в іноземній валюті. Проте офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Тому у задоволенні позовних вимог в частинні стягнення інфляційних втрат в розмірі 5 823,49 грн. не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи.

Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу за договором позики в розмірі 84 588 (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят вісім) гривень 90 копійок, а також три проценти річних у розмірі 4 763 (чотири тисячі сімсот шістдесят три) гривні 33 копійки, за період з 02.01.2019 року по 16.11.2020 року.

Згідно з вимогами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_4 в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 893,52 грн.

Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача на його користь витрати на правову допомогу адвоката.

На підтвердження понесених витрат позивач надав лише ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Матвійчук Віталієм Володимировичем. Документальних доказів, які б підтверджували фактичне понесення позивачем витрат на надання правничої допомоги суду не надано.

Таким чином, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката належним чином не підтверджені, а тому до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 суму неповернутого основного боргу в розмірі 84 588 (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят вісім) грн. 90 коп., а також три проценти річних у розмірі 4 763 (чотири тисячі сімсот шістдесят три) грн. 33 коп.

У решті вимог, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 сплачений ним судовий збір у розмірі 893 (вісімсот дев`яносто три) грн. 52 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 01 березня 2022 року.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан