10.02.2022 Єдиний унікальний номер 205/6746/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 205/6746/2020
Номер провадження: 2/205/725/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_1 , з 13 вересня 2016 року проживала разом із двоюрідним дідусем ОСОБА_6 і по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 двоюрідний дідусь ОСОБА_6 помер. Позивач зазначає, що з померлим у неї були родинні відносини, вони жили однією сім`єю, вели господарство, мали один бюджет, спільний побут, разом сплачували комунальні послуги, купували продукти харчування та необхідні предмети домашнього вжитку. Окрім вищевказаних осіб у квартирі більше ніхто не проживав та зареєстрованим не був. Після смерті двоюрідного дідуся ОСОБА_6 , на наступний день після поховання, а саме, 16 листопада 2019 року скориставшись її психологічним станом, ОСОБА_4 (далі Відповідач -1), який являється рідним дядьком ОСОБА_1 , заявив, що він є власником спірної квартири та під психологічним тиском відібрав у останньої ключі від квартири АДРЕСА_2 . Позивач також зазначає, що вищевказана квартира була єдиним її житлом для постійного проживання і в ній залишилися її особисті речі. Постійні заклики її до відповідача -1, не чинити перешкоди для її проживання в квартирі та вселення до помешкання, результатів не дали. Отже, з 16 листопада 2019 року позивач не має можливості проживати та користуватися квартирою.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 та вселити її до такої квартири.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подали відзиви на позовну заяву, в яких просили відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилалися на ті обставини, що нібито позивач проживала в спірній квартирі разом із дідусем, сплачувала комунальні послуги і предмети домашнього вжитку, а сам, дідусь ніби то був головним квартиронаймачем, не мають нічого спільного з реальними фактами, оскільки єдиним повноправним власником квартири починаючи з 29 березня 1996 року і до 28 серпня 2020 року був саме відповідач -1 - ОСОБА_4 , а з 28 серпня 2020 року відповідач - 2- ОСОБА_5 , та жодного психологічного тиску з боку відповідачів по відношенню до позивача також не вчинялося, а сама, позивач завжди мала постійне місце проживання і жодного дня на вулиці не жила, як про це позивач зазначає у позові.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Слободянюк Руслан Олександрович у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів адвокат Чернецька Олена Анатоліївна у судовому засіданні позов не визнала та просить суд відмовити у його задоволені з мотивів, що викладені у відзиві на позовну заяву.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 21.01.2021 рокуу прийняті до свого провадження уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, було відмовлено.

Ухвалою суду від 21.01.2021 року клопотання представника позивача про виклик та допит свідків по цивільній справі за вищевказаним позовом було задоволено. Вирішено викликати та допитати під час розгляду справи свідків: ОСОБА_7 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_8 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_9 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Ухвалою суду від 21.01.2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення, було задоволено. Вирішено витребувати у Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул.. Старокозацька, каб.213) відомості, документи, що стали підставою для зняття з реєстрації ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка була зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_6 .

Ухвалою суду від 28.01.2021 року заяву представника позивачаОСОБА_1 ОСОБА_2 про повернення суми сплаченого судового збору, було задоволено. Вирішено зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. за подання до суду уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, відповідно до квитанції № 2 від 20.01.2021 року.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на нижченаведене.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 13 вересня 2016 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 що підтверджується відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с. 8).

Судом також встановлено, що позивач з вересня 2016 року по листопад 2019 року фактично проживала у вказаній квартирі, та користувалась таким житловим приміщенням за його цільовим призначенням, що в повному обсязі підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .

У свою чергу сторона відповідачів будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів, які б спростовували факт проживання позивача за вказаний період у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 суду не надали.

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності з 28 серпня 2020 року і по теперішній час належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджуються Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 28.08.2020 року за № 37940978.

Судом також встановлено, що з листопада 2019 року позивач фактично позбавлена доступу до вказаної квартири через створення відповідачами перешкод. Обґрунтовуючи створення таких перешкод відповідач посилається на обставини відсутності у позивача права на користування таким житловим приміщенням.

Також матеріалами справи підтверджено, що на підставі заяви власника майна ОСОБА_5 від 28.08.2020 року позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 .

Із матеріалів справи також вбачається, що 19.08.2020 року позивач надіслала відповідачу -1 -ОСОБА_4 письмову вимогу, в якій просила останнього усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення її, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до квартири АДРЕСА_7 .

Вказана вимога була отримана відповідачем-1 -ОСОБА_4 , що підтверджується повідомленням підприємства поштового зв`язку про вручення поштового відправлення за № 612, однак позивач у спірну квартиру не вселена.

Таким чином суд доходить висновку, що в даному випадку виник спір між відповідачами, як титульними власниками вказаного майна, та позивачем, як користувачем такого майна, саме з приводу користування вказаною квартирою, як житлом, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ и і основоположних свобод; нормативно-правовий акт № ETS N 005 від 04.11.1950" Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У свою чергу, що поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Суд також вказує, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд вважає, що не є підставою для виселення осіб, які правомірно вселились у квартиру, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

В даному випадку судом встановлено, що позивач з 2016 року по листопад 2019 року була зареєстрована у вказаній квартирі в порядку, передбаченому чинним законодавством, також фактично мешкала у такому житловому приміщенні, використовуючи її саме для особистого проживання. Відтак суд доходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 ., є для позивача житлом у розумінні вказаних вимог чинного законодавства, адже такий учасник справи має наявні достатні та триваючи зв`язки із таким місцем.

Судом встановлено, що відповідач, на момент набуття права власності на вказану квартиру був обізнаний про проживання та реєстрацію позивача у спірному житловому приміщенні, за певної обачності міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Отже, сам факт переходу права власності на житлове приміщення до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення осіб, які проживають у такому приміщенні права його користування.

Законність позбавлення права користування квартирою, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Суд вимушений відхилити доводи відповідачів з того приводу, що таке позбавлення з їх боку обґрунтовано відсутністю у позивача права на користування спірним майном, адже припинення сервітуту для позивача щодо вказаного майна повинно відбуватись у передбачений законом спосіб, не через самостійну реалізацію відповідачами власного волевиявлення (у тому числі як титульного власника такої квартири), а виключно шляхом звернення останнього до суду із відповідним позовом, внаслідок чого суд мав би оцінити пропорційність такого втручання в права позивача на користування спірним житловим приміщенням.

В даному випадку судом встановлено, що відповідач із приводу виселення чи визнання позивача такою особою, що втратила право користуватись зазначеною квартирою судового рішення не отримував. Таким чином, відповідачі без достатніх правових підстав перешкоджають позивачу користуватись вказаним житлом, чим фактично здійснює втручання у право позивача на повагу до її житла, право на яке остання отримала у передбаченому законом порядку.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі та вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 , та вселити останню до вищевказаної квартири.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2020 року між позивачем,ОСОБА_1 , та адвокатом Слободянюком Русланом Олександровичем, був укладений Договір № 14/08 про надання правової допомоги. За умовами цього договору адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу, відповідно до вимог законодавства України, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У Додатку № 1 до цього договору у п.1 зазначено, що вартість послуг адвоката складає 7 000 грн. 00 коп., що включає в себе підготовку позовної заяви та змін до неї, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку та оформлення документів процесуального та іншого характеру, подання заяв, скарг, клопотань, витребування документів та інших доказів, що стосуються захисту інтересів клієнта гідно п.1.1 Договору, без урахування витрат, які можуть бути понесені відповідно до п. 4.2 цього Договору. Пунктом п.2 Додатку №1 до Договору передбачено, що клієнт передає адвокату винагороду у розмірі 7 000 грн. 00 коп. у строк до 31.12.2020 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 7 000 грн. 00 коп. по 3 500 грн. 00 коп. із кожного відповідача окремо понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1 681 грн. 16 коп., по 840 грн. 80 коп. із кожного відповідача окремо.

На підставі викладеного та керуючись ст.. 47 Конституції України, ст.ст.9, 62, 64, 65 ЖК УРСР, ст.. 106 ЖК України, ст.ст.16, 824 ЦК України, 12, 13, 81, 89, 141,263-265, 280-285 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права користування житловим приміщенням та вселення задовольнити в повному обсязі.

2.Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .

3. Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) в квартиру АДРЕСА_2 .

4.Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

5. Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

6.Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 3 500 грн. 00 коп.

7.Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі 3 500 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан