ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/93/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/822/21 Категорія: 304090000 Левченко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

За участю секретаря Любченко Т.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

особи, які подає апеляційні скарги - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року, постановлене під головуванням судді Левченка В.В. у залі Чорнобаївського районного суду Черкаської області № 1, 25.10.2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

29.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги представник позивача ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 23 лютого 2015 року відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США.

Крім того, 19 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 повторно взяв у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 8500,00 доларів США зі строком повернення до 19 лютого 2017 року.

Вказані грошові кошти за обома розписками відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку не повернув. На письмові вимоги представника позивача повернути грошові кошти відповідач ОСОБА_2 не реагує.

Враховуючи викладене, посилаючись на приписи законодавства представник позивача ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму заборгованості в національній валюті України, що в еквіваленті становитиме 16500,00 доларів США на день ухвалення судового рішення, а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за розпискою від 23 лютого 2015 року у розмірі 8000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 210334,40 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2103,36 (дві тисячі сто три гривні 36 копійок) гривень.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 оскаржили рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга мотивується скаржником тим, що одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Крім того, скаржник зазначає, що строк виконання кожного місяця зобов`язання згідно з ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Скаржник ОСОБА_2 посилається на практику Верховного Суду згідно якої, у разі, якщо умовами договору встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року - скасувати, в позовних вимогах ОСОБА_1 - відмовити повністю. Стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 вказує, що, на його думку, рішення підлягає частковій зміні в частині щодо відмовлення у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1 не погоджується із застосуванням строку позовної давності та зазначає, що дійсно, 19.02.2016 року відповідач ОСОБА_2 склав розписку, згідно до якої він отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 8500 доларів США. В тексті розписки вказано, що під заставу ОСОБА_2 залишає належну йому квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_3 . На підтвердження зобов`язання, того ж дня відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 нотаріальну посвідчену довіреність від 19.02.2016 року, зареєстровану у реєстрі за № 244, строком на 2 роки. Тобто, строк дії довіреності був до 19.02.2018 року.

Скаржник ОСОБА_1 вважає, що, незважаючи на дату зазначену у розписці, фактично строком виконання - був строк дії довіреності.

В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_1 вказує, що на початку 2018 року, ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що на даний час у нього досі скрутне матеріальне становище та просив продовжити строк дії договору позики. Він зазначає у скарзі, щоб не вносити правки в розписку від 19.02.2016 року, оскільки вважав, що так вона втратить свою силу, то ОСОБА_1 з відповідачем знову звернулися до нотаріуса.

13.02.2018 року ОСОБА_2 знову надав ОСОБА_1 довіреність ( на підтвердження виконання зобов`язання за розпискою від 19.02.2016 року), але вже строком на 3 роки, тобто до 13.02.2021 року.

Оскільки оригінали документів на нерухомість ОСОБА_2 знаходились у ОСОБА_1 , він повернути оригінали не просив, то позивач ОСОБА_1 вказує в скарзі, що він був спокійний та впевнений в тому, що виконання зобов`язання забезпечено квартирою, що належить боржнику.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що строк на стягнення грошових коштів не пропущено, оскільки наявні докази переривання строків позовної давності, а саме: довіреність реєстровий № 244 від 19.02.2016 року посвідчена нотаріусом Бараненко І.К. та довіреність за реєстровим № 211 від 13.02.2018 року посвідчена нотаріусом Бараненко І.К.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області по справі № 707/822/21 від 25.10.2021 року в частині відмови в задоволенні позову про стягнення боргу з ОСОБА_2 за розпискою від 19.02.2016 року та ухвалити в цій частині рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Сторони про день, час, місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.

26 січня 2022 року судове засідання не відбулось, оскільки відповідач ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення розгляду справи в режимі відео конференції, у задоволенні якого було відмовлено із за технічної неможливості проведення судового засідання із пропуском строку звернення із клопотанням за один день до судового засідання.

Також 26 січня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_2 про перенесення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю його адвоката в іншому процесі.

Повторно розгляд апеляційних скарг призначено на 23.02. 2022 року на 9 год., але сторони повторно не з?явились в судове засідання, як і не з?явились в приміщення Чорнобаївського районного суду Черкаської області, якому було доручено забезпечити проведення судового засідання в режимі відео конференції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що всі строки розгляду справи вже порушено сторонами, тому незалежно від поважності причин неявки сторін, апеляційний суд розглядатиме дані апеляційні скарги за наявними в матеріалах справи доказами без участі сторін, які лише затягують розгляд справи та зловживають процесуальними правами і не виконують обов`язків, покладених на них згідно вимог процесуального закону.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши доводи скаржників, апеляційний суд вважає що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив доведеності вимог позивачем щодо наявності боргових зобов`язань, встановивши, що договором позики від 23 лютого 2015 року не встановлений строк повернення позики, а кошти мають бути повернені позичальником протягом тридцяти днів з дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, що узгоджується із положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Районний суд прийшов до висновку, що 08 квітня 2021 року та 20 квітня 2021 року представник позивача направляв вимоги про повернення боргу, які боржником не було виконано згідно вимог представника позивача, то суд першої інстанції задовольнив вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 8000 тис. дол. США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, що становить 210334,40 грн. щодо однієї із боргових розписок.

Відмовляючи у стягненні заборгованості за іншою розпискою з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 8500 дол. США від 19 лютого 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що згідно вказаної розписки від 19 лютого 2016 року, дата остаточного повернення боргу визначена як 19 лютого 2017 року, а тому суд прийшов до висновку про застосування строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач, тому відмовив у задоволенні позовних вимог зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23 лютого 2015 року ОСОБА_2 взяв у позику у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8000,00 доларів США., що підтверджується даними розписки власноручно написаної відповідачем ОСОБА_2 від 23 лютого 2015 року ( а. с. 8).

У вказаній розписці ОСОБА_2 вказує про заставу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_2 зобов`язується щомісячно сплачувати відсотки, а в разі проблем з поверненням коштів він погоджується, що квартирою розпоряджається позивач ОСОБА_4 .

19 лютого 2016 року ОСОБА_2 повторно взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8500,00 доларів США та зобов`язувався щомісячно сплачувати відсотки, а також повернути грошові кошти до 19 лютого 2017 року, що підтверджується копією розписки від 19 лютого 2017 року (а. с. 9).

Із змісту розписки від 19 лютого 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 погоджується на заставу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Як слідує із змісту позовної заяви відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку свої зобов`язання за договорами позики не виконав, грошові кошти ОСОБА_1 не повернув у строки, вказані в розписці та погоджені сторонами.

07 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, згідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі 16500,00 доларів США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а. с. 10).

На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача надав копію накладної від 08 квітня 2021 року № № 308 (а. с. 11).

19 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, згідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі

16500,00 доларів США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а. с. 12).

На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача ОСОБА_1 надав копії опису вкладення у цінний лист від 20 квітня 2021 року та накладної від 20 квітня 2021 року № 734 (а. с. 13, 14).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов?язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов?язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, згідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку Верховним Судом не встановлено.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин.

У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики.

Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов?язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18.

Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що предметом позову у даній справі є вимога про стягнення боргу за договорами позики від 23 лютого 2015 року та 19 лютого 2016 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Як вбачається з наявних матеріалів справи ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 розписки позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем певної суми грошових коштів у розмірі 8 000 дол. США та 8500 дол. США, тобто містить боргове зобов`язання. При цьому, відповідач власноручно вказав у виданій розписці, що вказані кошти він позичив у ОСОБА_1 .

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2 у добровільному порядку свої зобов`язання за договорами позики не виконав, грошові кошти позивачу ОСОБА_1 не повернув.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Сукупність наявних по справі доказів об`єктивно свідчить про існування між сторонами саме правовідносин, які витікають із договору позики.

Твердження скаржника стосовно того, що наявність між сторонами правовідносин, які витікають із договору позики, спростовується відсутністю на розписці дати повернення грошової суми не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно положень ст. 1049 ЦК України «якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред?явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред?явлення позикодавцем вимоги про це».

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 , в першу чергу, скористався належним йому правом пред`явлення вимоги до позичальника шляхом пред`явлення вимоги - претензії про повернення боргу.

Під час розгляду справи встановлено, що 07 квітня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, згідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі 16500,00 доларів США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а. с. 10).

На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача надав копію накладної від 08 квітня 2021 року № 308 (а. с. 11).

19 квітня 2021 року представник позивача повторно звернувся до відповідача з письмовою вимогою-претензією про повернення боргу, відповідно до якої вимагав в порядку досудового врегулювання спору повернути борг у розмірі 16 500 дол. США в десятиденний строк з моменту отримання даної вимоги, в іншому разі попередив, що борг буде стягнуто в судовому порядку (а.с.12).

На підтвердження направлення вказаної вимоги представник позивача надав копії опису вкладення у цінний лист від 20 квітня 2021 року та накладної від 20 квітня 2021 року

№ 734 (а. с. 13, 14).

В подальшому, як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 скористався належним йому правом пред`явлення вимоги до позичальника шляхом пред`явлення відповідного позову до ОСОБА_2

02 серпня 2021 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно до якої останній стверджував, що за розпискою від 19 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику у строк до 19 лютого

2017 року включно, а тому з 20 лютого 2017 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 20 лютого 2020 року.

Разом з тим, щодо іншої розписки від 19 лютого 2015 року, то представник відповідача вважає, що строк позовної давності по ній повинен рахуватися з 20 березня 2015 року по 20 березня 2018 року. При цьому він зазначав, що відповідач ОСОБА_2 відсотки за вказаною розпискою не сплачував, позивачем ОСОБА_1 не надано доказів переривання або зупинення строків позовної давності. За таких обставин, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю з підстав пропущення строків позовної давності (а. с. 53-54).

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частина 2 ст. 13 ЦПК України регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе вказати, що відповідно до змісту розписки від 23 лютого 2015 року строк зобов`язання по поверненню грошових коштів, у ній не зазначено, що, на думку представника відповідача, дає підстави рахувати початок перебігу строку позовної давності, починаючи з 20 березня 2015 року та, закінчуючи 20 березня 2018 року.

Однак, суд першої інстанції вірно відзначив, що відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку, підписуючи її, відповідач ОСОБА_2 тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності стосовно боргової розписки від 23 лютого 2015 року, суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки договором позики, оформленим розпискою від 23 лютого 2015 року, не встановлений строк повернення позики, то кошти мають бути повернені позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, що узгоджується із положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Так, як вже зазначалося вище, при розгляді справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції встановлено, що 08 квітня 2021 року та 20 квітня 2021 року представник позивача направляв вимоги відповідачу ОСОБА_2 про повернення боргу, однак вказані вимоги не були виконані.

Враховуючи, що в укладеному між сторонами договорі позики від 23 лютого 2015 року не було визначено повернення коштів та процентів за користування позикою періодичними щомісячними платежами, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що перебіг позовної давності починається саме з дати направлення позивачем першої вимоги від 07 квітня 2021 року про повернення боргу.

Таким чином, беручи до уваги, що перебіг позовної давності починається саме з дати направлення позивачем першої вимоги від 07 квітня 2021 року про повернення бору, а позивач звернувся з позовом до відповідача 23.04.2021 року, то строк позовної давності не є пропущеним, а тому заява відповідача про застосування строку позовної давності стосовно боргової розписки від 23 лютого 2015 року не підлягає до задоволення, що і було вірно зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми права, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 8000 дол. США за борговою розпискою від 23 лютого 2015 року.

Стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість у розмірі 8500 дол. США за борговою розпискою від 19 лютого 2017 року, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин, вірно акцентував увагу на постанові Верховного Суду від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, згідно якої у зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що згідно до умов розписки від 19 лютого 2016 року дата остаточного повернення боргу визначена, як 19 лютого 2017 року.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про застосування строку позовної давності щодо вимоги про повернення коштів за розпискою від 19 лютого 2016 року, який слід рахувати з 20 лютого 2017 року, тобто з дня, наступного за днем, коли відповідач мав їх повернути, однак не зробив цього, чим порушив строк виконання грошового зобов`язання, визначений розпискою.

Саме з цього моменту було порушено право позивача ОСОБА_1 на повернення позичених ним грошових коштів відповідачу, а тому у задоволенні позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 8500,00 доларів США правомірно відмовлено районним судом, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (Stubbings and Others v. The United Kingdom, рішення від 22 жовтня 1996 року; Zolotas v Greece, рішення від 29 січня 2013 року).

Твердження скаржника ОСОБА_1 стосовно того, що строк на стягнення грошових коштів не пропущено, оскільки надані докази переривання строків позовної давності, а саме: довіреність реєстровий № 244 від 19.02.2016 року посвідчена нотаріусом Бараненко І.К. та довіреність за реєстровим № 211 від 13.02.2018 року посвідчена нотаріусом Бараненко І.К. не підлягають до задоволення, оскільки остання довіреність видана строком на три роки, тобто до 13.02.2021 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 8500 дол. США за борговою розпискою від 19.02.2017 року - 23.04.2021 року - тобто поза межами строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що надані довіреності позивачем в підтвердження позовних вимог, не є належними доказами у справі, оскільки, виходячи з суті боргової розписки в підтвердження виконання зобов`язання відповідач ОСОБА_2 під заставу дає квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Отже, виходячи зі змісту боргової розписки, сторонами була передбачена саме застава, предметом якої є нерухоме майно, а саме: квартира позичальника ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути у майбутньому.

Застава виникає на підставі: 1) договору, 2) закону або 3) рішенні суду.

Колегія суддів, вважає за важливе вказати, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в підтвердження позовних вимог надано довіреності на квартиру, згідно яких ОСОБА_1 уповноважувався продати за ціною та на умовах на розсуд представника належну квартиру ОСОБА_2 , що знаходиться в будинку АДРЕСА_3 , з правом відкриття банківського рахунку у будь-якій банківській установі України та розпорядження цим відкритим рахунком на умовах, йому відомих.

Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе звернути увагу, що з наданих позивачем ОСОБА_1 довіреностей не вбачається, що дані довіреності, видані на підставі боргової розписки від 19.02.2017 року, так як і не вбачається зі змісту боргової розписки про будь-які довіреності та права розпорядження на квартиру, що ставить під сумнів колегії суддів апеляційного суду вважати, що вищевказані довіреності мають відношення до заборгованості відповідача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Безпосередньо належно оформленого договору застави у відповідності до норм чинного законодавства, ОСОБА_1 суду в підтвердження позовних вимог не надав.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Докази та обставини, на які посилаються скаржники у апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційних скарг скаржників, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів та вимог апеляційних скарг сторін.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг залишити за особами, які подавали скарги, оскільки рішення суду залишено без змін, тому судові витрати не переглядаються апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг залишити за сторонами.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року .

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко