РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/11203/21

Провадження № 22-ц/4815/285/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

Позивач : ОСОБА_1

Відповідач : ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюк І.А. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року, ухвалене в складі судді Першко О.О., дата складання повного тексту рішення 02.11.2021 року, у справі № 569/11203/21,

в с т а н о в и в :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна.

Позов обґрунтований тим, що у середині серпня 2020 року він передав своїй дочці ОСОБА_3 , яка проживає разом із його сестрою ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 400 дол. США на зберігання. Зі слів його дочки, вказані кошти вона передала ОСОБА_2 .

В подальшому він попросив ОСОБА_2 повернути кошти, однак вона відмовилася. Тому він змушений був звернутися в поліцію із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 15 квітня 2021 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення коштів в сумі 1 400 дол. США, однак, відповіді не отримано, кошти не повернуті.

Покликаючись на положення ст.1212 ЦК України, просив суд про задоволення позовних вимог.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги.

Покликається на те, що судом не взято до уваги протокол одночасного допиту ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19 серпня 2020 року, складений дізнавачем - інспектором сектору дізнання Рівненського ВП ГУ НП України в Рівненській області лейтенантом поліції Бартош В.В., відповідно до якого, відповідач вказала що кошти було передано саме їй на зберігання. Отже, наявний факт набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що кошти були передані неповнолітньою ОСОБА_3 саме відповідачці і вони перебували у її володінні.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останньої просить суд оскаржуване рішення залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції цим вимогам відповідає.

Встановлено і це сторонами не оспорюється, що у серпні 2020 року ОСОБА_1 передав своїй неповнолітній дочці ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 400 дол. США.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 303/6418/19 (провадження № 61-16790св20) зазначено, що «неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У цій справі залучення належного відповідача до участі у справі має принципове значення, оскільки це пов`язано також і з обранням належних та ефективних способів захисту прав, на захист яких заявлено позовні вимоги. Обраний спосіб захисту прав особи, яка наполягає на застосуванні судового захисту її цивільного права та інтересу, має відповідати характеру та природі спірних правовідносин.

Убачається, що ОСОБА_3 , або її законний представник до участі у справі у якості відповідача не залучені, клопотань про її залучення співвідповідачем за цим позовом позивач не заявляв.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюк І.А. залишити без задоволення .

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий :

Судді :