РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2022 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області,

в складі: головуючого судді Верніка В.М.

із участю: секретаря Штойко О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м. Жмеринка справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Лабораторний центр на залізничному транспорті Міністерства охорони здоров`я України» в особі Жмеринського відокремленого підрозділу Державної установи «Лабораторний центр на залізничному транспорті Міністерства охорони здоров`я України» про оскарження наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 13.12.2021 року звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з цим позовом з цим позовом до ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" в особі Жмеринського відокремленого підрозділу ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" із вимогами скасувати наказ від 08.12.2021 року №94 про її відсторонення від робти, поновити її на посаді та стягнути з відповідача заробітну плату за період відсторонення від роботи. У позовній заяві позивач ОСОБА_1 виклала наступну позицію. Вона з 2003 року працює молодшою медичною сестрою санітарно-гігієнічної лабораторії у відокремленому підрозділі ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України". У грудні 2021 року зіштовхнулась з порушенням своїх конституційних прав зі сторони відповідача, коли останнім постійно вимагалася медична інформація щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та обмеженням права щодо повноцінної роботи. 08.12.2021 року наказом директора відокремленого підрозділу ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" Швець В.П. №94 її відсторонено від роботи з підстав відсутності щеплення від зазначеної хвороби. Даний наказ вважає незаконним, оскільки він порушує конституційне право на працю, респіраторна хвороба COVID-19 не охоплюється визначеним законом переліком хвороб, профілактичні щеплення проти яких є обов`язковими і включаються до календаря щеплень, а також відмова працівника від вакцинації не може вважатись порушенням трудової дисципліни і бути підставою його звільнення (а.с.1-4).

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 17.12.2021 року відкрито провадження в даній справі, визначено її розгляд провести за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Одночасно роз`яснено учасникам справи їх право на звернення до суду із клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подачі до суду відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Встановлено сторонам 5-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторонами не подано заперечень щодо вказаного порядку розгляду справи.

Відповідачу Відповідачу ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" вручено копію ухвали про відкриття провадження із матеріалами позовної заяви 18.01.2022 року в порядку, встановленому положеннями п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України, за наслідком чого відповідачем відзиву на позов чи інших клопотань не подано..

Відтак суд згідно ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 працює у Жмеринському відокремленому підрозділі ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" з 02.01.2003 року на посаді молодшої медичної сестри санітарно-гігієнічної лабораторії (а.с.10-15).

Згідно з довідкою про доходи від 07.12.2021 року №96 за вказаним місцем роботи позивачу ОСОБА_1 нараховано заробітну плату за період з червня 2021 року до листопада 2021 року включно в сумі 38279,92 грн (а.с.16).

Відповідно до копії оскаржуваного наказу директора Жмеринському відокремленому підрозділі ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" Швець В.П. від 08.12.2021 року №94 (з основної діяльності), виданого на виконання вимог п.2.2 наказу ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" від 23.11.2021 року №60 та на підставі ст.46 КЗпП України, ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", а також наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв і організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" із змінами, внесеними наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 до усунення причин, що стали підставою для її відсторонення від роботи, без збереження заробітної плати. Із цим наказом позивач ознайомлена 09.12.2021 року, про що свідчить її підпис у наказі (а.с. 9).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони представлені із дотриманням вимог закону, не суперечать доводам позивача та ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права.

Трудові відносини в Україні врегульовані статтею 1 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я.

Згідно ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, відповідно до ст.10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно ч.1,2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, відповідно до ст.10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", п.8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 року №267, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" .

Станом на день постановлення оспорюваного наказу до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Сам наказ Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням".

Обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності, і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто, фактично обов`язковість профілактичних щепленнь проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише "Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням".

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Отже, фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими, не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який входить до переліку, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153, є незаконним, оскільки саме до компетенції Міністерства охорони здоров`я України входять повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, які встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує Міністерство охорони здоров`я України самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції.

Відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595, щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами, згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року №595, та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування стороною відповідача необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, станом на 08.11.2021 року є незаконним. Сама й по собі вимога відповідача надання позивачем доказів проведення відносно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є неправомірною.

Вказаний висновок суду ґрунтується та тому, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ч.1,2 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно положень ст.286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством. Тобто, вимога відповідача до позивача щодо надання конфіденційної інформації без її згоди була незаконною, а відтак правомірно відхилена позивачем.

Положення п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, він безумовно є безпідставним, свавільним та підлягає скасуванню судом.

Крім того, вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. При цьому, Міністерством охорони здоров`я України наразі не затверджено переліку інфекцій, ухилення від щеплення проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, преамбула оскаржуваного наказу відповідача від 08.12.2021 року №94, окрім наведеного вище переліку положень нормативно правових актів, не містить вказівки про певні неправомірні дії/бездіяльність власне ОСОБА_1 , а також не має чіткого визначення причин, що зумовили винесення даного наказу, надто з огляду на визначення строку його дії саме до усунення цих причин.

При цьому судом враховується, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру підприємств, організацій, установ, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, що міститься у вільному доступі на сайті Міністерства юстиції України, зареєстровано такі види діяльності відповідача ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України": основний інша діяльність з охорони здоров`я; решта технічні випробування та аналізи, інші види видавничої справи, інші послуги супроводу при перевезеннях, інші види освіти, не включені до решти категорій, організація конференцій і торгівельних виставок.

Разом з тим, суду ні в який спосіб не доведено, що включно із додатковими видами діяльності відповідача Жмеринський відокремлений підрозділ ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України", у якому працює позивач ОСОБА_1 , є певним закладом вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладом спеціалізованої освіти чи науковою установою, працівники яких первічно включені до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно наказу МОЗ України від 04.10.2021 року №2153.

Також юридична особа відповідача не охоплюється переліком підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів влади, установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів, а також підриємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року №83, працівників яких доповнено до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, згідно наказу МОЗ України від 01.11.2021 року №2393.

При цьому, преамбула оскаржуваного наказу відповідача від 08.12.2021 року №94 не містить самостійного посилання на наказ МОЗ України від 30.11.2021 року №2664, який хоча й включає до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, серед решти працівників закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, з чим формально пов`язана основна діяльність відповідача, проте не підлягає застосуванню до спірних правовідносин сукупно із наказом МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, незалежно від додаткового посилання на останній в оскаржуваному наказі відповідача, оскільки ці накази, якими внесено зміни до наказу МОЗ України від 01.11.2021 року №2393, набули чинності відповідно 09.12.2021 року та 30.02.2022 року. Так як накази МОЗ України від 01.11.2021 року №2393 та від 30.11.2021 року №2664 не є нормативно-правовими актами, що пом`якшують або скасовують відповідальність особи, він згідно положень ст.58 Конституції України не мають зворотньої сили щодо постановлення напередодні оскарженого наказу відповідача від 08.12.2021 року №94 про відсторонення від роботи позивача ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про скасування наказу від 08.12.2021 року №94 про відсторонення її від роботи, як незаконного, є обґрунтованими, не спростовані ні в який спосіб відповідачем, відтак підлягають до задоволення.

Щодо вимог про поновлення на роботі та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке.

За змістом ст.5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 15.11.1996 року в справі Чахал проти Сполученого Королівства (п.145) визначено, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Також у рішенні від 05.04.2005 року в справі Афанасьєв проти України (п.75) ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про відновлення становища, яке існувало до порушення права працівника у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Іншого способу захисту цивільних прав, як поновлення на роботі, даний Кодекс не містить.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням принципу верховенства права та правової визначеності, з метою ефективного захисту порушених прав позивача ОСОБА_1 , виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, за умови відсутності у наказі відповідача від 08.12.2021 року №89 кінцевого терміну його дії, поєднання умов повернення позивачем до виконання трудових обов`язків із фактом здійснення нею щеплення проти репіраторної хвороби COVID-19, від якого позивачка на підставі статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" має право відмовитись на законних підставах, у зв`язку з чим її відсторонення від роботи може тривати невизначений проміжок часу, що по своїй суті є аналогічним звільненню, суд у даному цивільному спорі вважає потрібним за аналогією закону застосувати положення ст.235 Кодексу законів про працю України, відтак, враховуючи незаконність її звільнення, позивач підлягає поновленню на роботі.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП)

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд вважає необхідним стягнути з відповідача ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" в особі Жмеринського відокремленого підрозділу ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" на користь позивача ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення останньої від роботи 09.12.2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Згідно п.2,5,8 вказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих (календарних) днів на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

За наведеного, виходячи з розмірів нарахованої позивачу за останні два місяці до її звільнення заробітної плати, середньоденного заробітку позивача в розмірі 307,92 грн ((6090,59 грн + 6841,88 грн) / (20+22)), за час вимушеного прогулу в період з дня неправомірного відсторонення від роботи 09.12.2021 року до дня постановлення даного рішення суду (станом на 25.02.2022), що включає 54 робочі дні, стягненню з відповідача ДУ "Лабораторний центр на залізничному транспорті МОЗ України" на користь позивача ОСОБА_1 підлягає середній заробіток в сумі 16627,68 грн (307,92 грн х 54 дні).

Згідно вимог п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України, ст.235 КЗпП України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення за один місяць середньої заробітної плати.

Враховуючи, що позивач при подачі позову, в силу п.1.ч.1.ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам витрати по сплаті судового збору відповідно до п.1.ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 908 грн з розрахунку ставки судового збору за вимогами немайнового характеру фізичної особи, з огляду також на те, що вимога стягнення середнього заробітку є похідною від первісної вимоги поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", керуючись ст.2, 4, 13, 19,23, 76-80, 141, 258-259, 263-265, 268, 273- 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Жмеринського відокремленого підрозділу Державної установи "Лабораторний центр на залізничному транспорті Міністерства охорони здоров`я України" від 08.12.2021 року №94.

Поновити ОСОБА_1 з 09.12.2021 року на роботі у Жмеринському відокремленому підрозділі Державної установи "Лабораторний центр на залізничному транспорті Міністерства охорони здоров`я України" на посаді молодшої медичної сестри санітарно-гігієнічної лабораторії.

Стягнути з Державної установи "Лабораторний центр на залізничному транспорті Міністерства охорони здоров`я України" (м.Київ, площа Вокзальна, 1Б, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 16627 (шістнадцять тисяч шістсот двадцять сім) гривень 68 копійок, та на користь держави (отримувач коштів: ГУК у м.Київ/м.Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набуває законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Вінницького апеляційного суду через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Суддя Вернік В.М.