Справа № 183/1434/21
№ 2/183/790/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Перещепинська міська рада, - про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,-

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , визначивши третьою особою - Перещепинську міську раду, в якому просила:

-Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

-Стягнути з ОСОБА_2 на користь КП «Перещепине-вода» борг, що виник станом на 18 лютого 2021 року у розмірі 13605,25 грн., на користь ТОВ «Дніпровські електричні послуги» борг, що виник станом на 22.02.2021 року у розмірі 374,34 грн., на користь Дніпропетровського обласного комунального підприємства «Перещепинське виробниче об`єднання житлово-комунального господарства» борг, що виник станом на 10 лютого 2021 року у розмірі 3496,94 грн.;

-Повернути позивачеві паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 а також 3500, 21 грн., сплачених нею в якості термінового погашення боргу за газопостачання та за розподіл природного газу.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 , як бабуся ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючись вимогами ст.ст. 258,265 СК України зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її дочка ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_4 . Батько дитини - ОСОБА_6 перебуває за межами України протягом тривалого часу, та в зв`язку з запровадженням на території України карантину, не має можливості приїхати до України, внаслідок чого надав їй довіреність на представництво інтересів дитини.

Неповнолітній ОСОБА_4 після смерті своєї матері проживає у позивача, хоча має у власності квартиру АДРЕСА_1 , яку батько дитини передав її в рахунок припинення стягнення аліментів, які утримувалися на користь матері дитини, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2012 року.

Між тим, позивач наполягає на тому, що її донька за життя суттєво порушувала інтереси своєї дитини, за її згоди у вказаній квартирі був зареєстрований її чоловік ОСОБА_2 та їх спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які до набуття ОСОБА_4 у власність квартири АДРЕСА_1 , мали інше місце реєстрації.

Позивач зауважує, що в порушення вимог ст. 215 ЦК України, служба у справах дітей Перещепинської міської ради не надала згоду на вчинення правочину щодо реєстрації інших осіб у приміщенні, яке являється її власністю, тим самим порушила інтереси малолітньої дитини.

Після смерті дочки онука позивача проживає разом з нею, а в квартирі АДРЕСА_1 , залишилися проживати чоловік померлої - ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 .

Відповідач змінив замки у квартирі, внаслідок чого позивач, діючи в інтересах онуки, почала приймати міри щодо захисту інтересів дитини - власника квартири, звертаючись до надавачів житлово-комунальних послуг з проханнями про надання відомостей про заборгованість за надані житлово-комунальні послуги.

Так, позивач зазначає, що станом на 18 лютого 2021 року вона отримала довідку про наявну заборгованість за воду Комунальному підприємству «Перещепине-вода 365» у розмірі 13605,25 грн. Станом на 22.02.2021 року рахується заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 374,34 грн. за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій заборгованість складає 3496,96 грн. За розподіл природного газу станом на 07.12.2020 року заборгованість складає 403,96 грн., за спожитий природній газ заборгованість станом на 08.12.2020 року складає 3096,25 грн.

ОСОБА_1 вказує, що змушена була сплатити борг за спожитий природній газ та розподіл природного газу, тому наполягає на їх поверненні з відповідача, останній, на її думку, зобов`язаний сплатити борги по іншим комунальним установам.

Таким чином, посилаючись на вимоги ст.ст. 202, 203, 215, 316, 317, 319 ЦК України, вимоги ст.ст177, 190 СК України, Правила реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Закон України «Про охорону дитинства», зважаючи на відсутність згоди батька малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на реєстрацію інших осіб у квартирі, ОСОБА_1 наполягає на визнанні відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Крім того, оскільки відповідачі користувалися житловим приміщенням, на її думку, вони повинні сплатити на користь комунальних установ борги на суму, означену вище.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надала детальні пояснення про те, як її дочка порушувала права свого малолітнього сина ОСОБА_4 , реєстрація її нового чоловіка ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 була проведена з порушенням прав малолітнього власника, без згоди його батька та без згоди органів опіки. Після смерті її дочки ОСОБА_4 проживає разом з нею, батько дитини надав їй довіреність на представництво його інтересів в усіх органах, батько дитини не позбавлений батьківських прав, вона не набула прав опікуна чи піклувальника, однак діє виключно, як бабуся, в інтересах дитини, вважає відповідача таким, що втратив право користування житлом, що належить її онукові, наполягає на тому, що останній взяв на себе зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення про те, що за спожиті житлово-комунальні послуги дійсно утворилися борги, які він поступово погашає, оскільки його дружина протягом певного часу хворіла на онкологічне захворювання, майже всі кошти витрачалися на її лікування. Відповідач наполягає на тому, що в законний спосіб був зареєстрований у квартирі, яка дійсно належить малолітній дитині, разом зі своїм сином, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування житлом.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явися, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2021 року головуючою суддею було визначено Сороку О.В. (а.с. 40).

Ухвалою суд від 11.03.2021 року позов залишено без руху (а.с. 41-44).

Ухвалою суду від 02 квітня 2021 року відкрите провадження по справі (а.с. 64).

Ухвалою суду від 24 червня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (а.с. 77-79).

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року призначено розгляд справи по суті.

Суд, вислухавши пояснення сторін, оцінивши подані сторонами докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області, є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області 24 січня 2008 року (а.с. 12).

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , останні зареєстрували шлюб 19 листопада 2004 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу присвоєно - ОСОБА_9 (а.с. 13).

01 червня 2013 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу присвоєно - ОСОБА_10 (а.с. 14).

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про її смерть (а.с. 15).

Судом встановлено, не спростовано сторонами, що батько неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплачував на користь матері дитини аліменти на утримання дитини, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду від 03 квітня 2012 року.

Однак, 28 грудня 2015 року ОСОБА_6 , за договором про припинення прав на аліменти, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Ріхтер Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1648, передав у власність дитини квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 16-17).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 51030767 право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 (а.с. 18).

Наказом начальника Служби у справах дітей Перещеписької міської ради № 17 від 30 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_12 про тимчасове влаштування до своєї родини малолітнього онука ОСОБА_4 , мати якого - ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а батько ОСОБА_6 який знаходиться за кордоном та у зв`язку із поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19 та введенням карантину не має змоги приїхати в Україну - малолітній ОСОБА_4 тимчасово влаштований в сім`ю рідної бабки гр. ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 19).

15 лютого 2021 року батьком малолітнього ОСОБА_4 - громадянином Російської Федерації ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 видано довіреність на ім`я бабусі ОСОБА_1 , якою він уповноважив її управляти і розпоряджатися всім його майном, бути його представником в будь-яких органах, розписуватися за нього і таке інше строком на п`ять років (а.с. 38).

Позивач у позові посилається на неправомірність реєстрації відповідача ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 у квартирі за АДРЕСА_1 , та вважає такі дії правочином, що вчинені з порушенням вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому відповідачі в судовому порядку повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Між тим, посилання позивача на застосування до цих правовідносин вимог діючого законодавства щодо вчинення правочину, є хибним, а правовідносини щодо захисту права власності нерухомого майна врегульовані наступними нормами закону.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про захист права власності малолітньої дитини, шляхом визнання відповідачів такими, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач фактично просить застосувати норми цивільного законодавства лише щодо захисту права власності, і вважає реєстрацію відповідачів у квартирі правочином, який, на її думку, є недійсним, оскільки вчинений з порушенням прав малолітньої дитини, без дозволу батька та органів опіки.

Між тим, відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частинами першою, третьою, четвертою статті 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме: у разі систематичного руйнування чи псування ними належного власнику жилого приміщення або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено: оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивач у позові наголошував на застосуванні до правовідносин вимог ст.ст. 202, 203 ЦК України, однак суду не доведено порушень права власника житлового приміщення, смерть матері неповнолітньої дитини, не позбавляє відповідачів права користування житловим приміщенням, у якому вони зареєстровані.

Особливу увагу варто звернути на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до статті 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.

Частинами 3,4 статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Згідно з пунктом 42 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), опіка, піклування над дитиною встановлюються рішенням районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Судом не заперечується, що позивач ОСОБА_1 , після смерті своєї дочки, взяла на себе всі обов`язки щодо виховання онуки ОСОБА_4 .

Між тим, положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», яка кореспондується з частиною першою статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», визначено, що діти, позбавлені батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обов`язків з причин, які неможливо з`ясувати у зв`язку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, та безпритульні діти.

У даній конкретній справі, ОСОБА_1 , посилаючись на наявність у неї довіреності від батька дитини на представництво його інтересів, вважає себе такою, що має право бути законним представником неповнолітньої.

Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є дитиною, позбавленою батьківського піклування, а видана довіреність батьком на представництво його інтересів не підмінює поняття законного представника неповнолітнього.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Аналізуючи викладене суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки остання, являючись бабусею неповнолітнього ОСОБА_4 , не наділена правом захищати його права власника житла, а обраний спосіб захисту в частині пред`явлених вимог щодо зобов`язання сплатити заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги на користь надавачів послуг, не являється належним способом порушеного права чи інтересу надавачів таких послуг.

Так само не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині повернення на користь ОСОБА_1 паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 а також 3500, 21 грн., сплачених нею в якості термінового погашення боргу за газопостачання та за розподіл природного газу.

Суду не доведено, що відповідач заволодів означеним паспортом та РНОКПП, а подані позивачем квитанції про сплату послуг за розподіл (доставку) природного газу, за спожитий природній газ (а.с. 34) свідчать про його оплату ОСОБА_13 , що унеможливлює вирішення цього питання на користь позивача ОСОБА_1 .

Питання щодо судових витрат належить вирішити, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до ОСОБА_2 , що діє в своїх інтересах, та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа - Перещепинська міська рада, - про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа - Перещепинська міська рада, ЄДРАОУ 04338463, місцезнаходження: Дніпропетровська область, Новомосковський район, м.Перещепине, вул.Шевченко, 43.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.