П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 жовтня 2020 року (у складі судді Фазикоша О.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа відділ державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради, про зобов`язання учинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у грудні 2017 р.

Просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні їй частиною лоджії (балкона) шляхом знесення за її рахунок самочинно добудованої частини лоджії (балкона) та огороджувальної стіни з вікном посередині на фасаді самовільно добудованої лоджії. Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати в загальному розмірі 3640 грн.

На обґрунтування позовних вимог указала, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95183487.

Разом із тим, ОСОБА_2 - власник сусідньої квартири АДРЕСА_2 , провела самочинне будівництво (добудову) існуючої лоджії (яка знаходиться у спільному користуванні із позивачем) без відповідних дозвільних документів, із порушенням встановлених будівельних норм, норм по газопостачанню та із самовільним захопленням частини лоджії, що відноситься до квартири позивача.

Через це позивач неодноразово зверталась до органів Національної поліції, органів місцевого самоврядування та інших органів. Наявність порушень з боку відповідача встановлена та зафіксована вказаними органами в ході розгляду звернень ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 проводить (провела) будівельні роботи по добудові (розширенню) існуючої лоджії балкону на першому між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 та другому поверсі між квартирами АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 самовільно, без відповідної проектної документації, без дозвільних документів на зазначене будівництво та без згоди співвласників будинку.

Самовільне будівництво ОСОБА_2 призвело до зменшення площі залишку лоджії квартири АДРЕСА_4 та ширини дверного прорізу входу із сходової клітки, а також позбавило попадання денного світла в існуюче вікно квартири позивача. Внаслідок добудови (розширення) існуючої лоджії (балкону) на першому та другому поверхах, існуюча труба загального будинкового газопроводу проходить не по фасаду будинку, а в приміщенні добудови, доступ до мережі відсутній, що є порушенням ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання».

Факт самовільного будівництва підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 22.08.2017 р., приписом про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 22.08.2017 р.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 жовтня 2020 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірна лоджія не є самочинним будівництвом;

-судом першої інстанції неправомірно визнано недопустимим і неналежним доказ, наданий позивачем, а саме акт робочої комісії від 04.10.2017 р.;

-позивач вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2017 р. у справі № 308/11890/17 як таку, що має преюдиціальне значення.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Старцев Є.Г. в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені заперечення зводяться до законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення такої без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95183487 та довідкою № 1088 від 17.08.2017 р. КП «Архітектурно-Планувальне Бюро».

Згідно з технічним паспортом зазначеної квартири, серед іншого, відповідно до позначки «6», квартира обладнана лоджією площею 2,65 кв. м., яке підлягає погодженню.

Балкон знаходиться у спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2 , яка належить відповідачу.

Постановою Ужгородського суду Закарпатської області від 12.12.2017 р. і постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 р. у адміністративній справі № 308/11890/17 за позовною заявою ОСОБА_2 до відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування постанов по справах про адміністративні правопорушення, які залишені без змін постановою Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 р., були встановлені такі обставини.

ОСОБА_2 отримано технічну проектну документацію із коригуванням автором проекту, дозвіл на виконання будівельних робіт від 21.09.2006 р. № 141 та архітектурно планувальне завдання № 269 від 20.09.2006 р., що затверджене головним архітектором м. Ужгород.

Відповідно до положень Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 р. № 109, реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації, улаштування в існуючих житлових будинках вбудованих приміщень, перепланування приміщень, входять до переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються.

Відтак, ОСОБА_2 не отримувала містобудівні умови та обмеження, оскільки такі не надаються.

ОСОБА_2 розпочато здійснення будівельних робіт у 2006 р., а тому правовідносини виникли до початку дії положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Заперечення ОСОБА_2 щодо вчинення адміністративного правопорушення надало підстави суду дійти висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростувати позицію позивача, однак доказів того, що ОСОБА_2 вчинила будь-які порушення, суду надано не було.

Таким чином, суди у справі № 308/11890/17 дійшли висновку про протиправність постанови по справі про адміністративне правопорушення № 58 від 30.08.2017 р. і постанови по справі про адміністративне правопорушення № 73 від 09.11.2017 р., через що такі були скасовані.

При цьому, суд зазначив, що відповідно до ст.ст. 247, 248 КУпАП вирішення питання про закриття справи про адміністративне правопорушення належить до дискреційних повноважень того органу, яким було винесено таку постанову, тобто до компетенції відповідача у справі № 308/11890/17, через це суд відмовив у задоволенні позовних вимог у частині закриття справи за відсутністю події адміністративних правопорушень. Указана постанова набрала законної сили.

Судом першої інстанції констатовано, що обставини, встановлені в межах адміністративної справи № 308/11890/17 щодо ОСОБА_2 , мають преюдиціальне значення для вирішення спору в цій справі, а тому не підлягають доказуванню і не спростовані в загальному порядку, тому суд визнав необґрунтованими посилання позивача як на підставу визнання факту самочинного будівництва на протоколи та приписи відділу державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, за наслідком яких винесені постанова по справі про адміністративне правопорушення за № 58 від 30.08.2017 р. і постанова по справі про адміністративне правопорушення за № 73 від 09.11.2017 р., оскільки такі було скасовано рішенням суду.

Також у межах адміністративної справи № 308/11890/17 та в ході розгляду цього спору, судами не встановлено, що під час здійснення робіт у лоджії, яка знаходиться у спільному користуванні позивача та відповідача мало місце порушення ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання».

У ході розгляду цієї справи не встановлено ознак самочинного будівництва в розумінні ст. 376 ЦК України спірної лоджії, оскільки реконструкцію власної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 розпочато у 2006 р. на підставі виданої відповідачу дозвільної технічної документації, архітектурно-планувального завдання, дозволу на виконання будівельних робіт, письмової згоди позивача та інших співвласників буд. АДРЕСА_7 , та з наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень не вбачається, що реконструкція об`єкта проводиться з порушенням будівельних норм та правил.

Позивачем не доведено, що спірні надбудови та прибудови суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, чи виконані з істотним порушенням будівельних норм і правил, зокрема, з недодержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також, що змінені окремі конструктивні елементи житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво існуючої лоджії без відповідних документів, не заслуговує на увагу з таких мотивів.

Відповідач є власником житлової квартири АДРЕСА_2 . На початку 2006 р. із метою розширення площі квартири нею отримано всі необхідні дозвільні документи, зокрема технічну проектну документацію із коригуванням автором проекту, дозвіл на виконання будівельних робіт від 21.09.2006 р. за № 141 та архітектурно планувальне завдання за № 269 від 20.09.2006 р.., що затверджене головним архітектором м. Ужгород.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 100 ЖК України зазначено, що переобладнання і перепланування житлового приміщення здійснюються з метою підвищення їх благоустрою та допускаються за згодою наймача, членів сім`ї які проживають з ним та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої ради.

Відповідно до ст. 152 цього ж Кодексу переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів.

Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року N 76.

Цими Правилами визначено, що реконструкція житлового будинку -комплекс будівельних робіт, спрямованих на поліпшення будинку шляхом їх перепланування та переобладнання, надбудови, вбудови, прибудови з одночасним приведення їх показників відповідно до нормативно-технічних вимог.

Пунктом 6 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженому постановою КМ України від 13.04.2011 р. № 466, у якому зазначено, що документи, які надають право на виконання будівельних робіт є чинними до завершення будівництва.

Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката, в залежності до категорії складності об`єктів (ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відтак, самим законодавцем визначено період чинності документів, які надають право на виконання будівельних робіт - до завершення будівництва, тобто, до прийняття об`єкта в експлуатацію - дати реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Відповідач отримала всі необхідні дозвільні документи для проведення реконструкції, які з аналізу вказаних норм матеріального права є чинними до закінчення робіт, тобто і дотепер.

Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправомірно визнано недопустимим і неналежним доказ, наданий позивачем, а саме акт робочої комісії від 04.10.2017 р., останній не завірений належним чином, не містить реквізитів його завірення відповідними структурами, заміри проведені членами комісії, відомостей чи є спеціалістом у даній галузі в акті відсутні, в акті не зазначено час здійснення таких замірів, на підставі чого зроблено висновки про ступінь інсоляції приміщення територій чи проводились вони за участі власників суміжних квартир, не вказані засоби та спосіб вимірювання, яким чином фіксувались його результати, огляд проведений у відсутності відповідача, тому вказаний доказ суд першої інстанції цілком правомірно не взяв до уваги, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Апеляційне твердження позивача про те, що суд першої інстанції помилково посилався на постанову Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2017 р. у справі № 308/11890/17 як таку, що має преюдиціальне значення, не заслуговує на увагу.

Так, за результатом розгляду адміністративної справи № 308/11890/17 за позовом ОСОБА_2 до відділу державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про скасування постанов, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку щодо протиправності постанови по справі про адміністративне правопорушення № 58 від 30.08.2017 р. і постанови по справі про адміністративне правопорушення № 73 від 09.11.2017 р., а тому вказані постанови були скасовані. Це свідчить про те, що ОСОБА_2 не може визнаватися винною у вчиненні адміністративних правопорушень чи такою, яка притягалася до адміністративної відповідальності.

Крім того, постановою Верховного Суду від 22 жовтня 2020 р. у справі № 308/11890/17 (т.2 а.с.64-75) встановлено, що накладення штрафів на ОСОБА_2 і складання відносно неї постанов працівниками Управління ДАБК виконавчого комітету Ужгородської міської ради є неправомірним, а тому постанову Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 р. і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 р. залишено без змін.

Обставини, встановлені в адміністративній справі № 308/11890/17 щодо ОСОБА_2 , відповідно до ст. 82 ЦПК України мають преюдиційне значення для вирішення спору у цій справі, а тому не підлягають доказуванню, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду також мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України, а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 3) і цього Кодексу).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 р. у справі № 725/5630/15 зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те чи відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо

Одночасно за положеннями частини сьомої статті 576 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну, перебудову.

Отже, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1 173/14-ц (провадження № 61- 13282св18).

Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку, що позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом знесення чи перебудови самочинної нерухомості збудованої із істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, може бути пред`явлено власником цього майна, за умови, що він доведе наявність порушеного права.

За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу невідповідності розширення балкону державним будівельним нормам. Що суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в нашому випадку жодних підстав для задоволення позовних вимог немає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 жовтня 2020 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 р.

Судді: