ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2021 року, постановлену суддею Чувановою А.М., у матеріалах за позовною заявою ОСОБА_1 до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

05.11.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з позовом до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав.

Не погодившись із ухвалою місцевого суду, її в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 , якийу поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу місцевого суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що арешт на майно накладено постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області від 01.11.2011 року, під час досудового розслідування на підставі положень КПК України 1960 року.

Ухвалою Октябрського райсуду м. Полтави від 30.05.2016 р. він звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 122 ч.1, ст. 296 ч. 2 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження у справі закрито.

Питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до набрання чинності КПК 2012 року не вирішувалося, підтвердженням чого є внесене 04.02.2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстратором Полтавська філія ДП «Інформаційний центр» обтяження про арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 10792598.

Вважає, що питання про зняття арешту має бути вирішено судом першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.379 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи , порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30 травня 2016 року задоволено клопотання прокурора та звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Провадження у справі закрито.

Ухвала набрала законної сили (а.с. 7-9).

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, наявний запис про арешт нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , на підставі постанови про накладення арешту у кримінальній справі № 09236138, 01.01.2011, ст. слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Квіта В.М. (реєстраційний номер обтяження 10792598, зареєстровано 04.02.2011 10:53:59 за №10792598 реєстратором Полтавська філія Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України) (а.с. 10).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про зняття арешту, посилався на те, що арешт було накладено старшим слідчим СУ УМВС України в Полтавській області Квітою В.М. постановою від 01.11.2011 року, яка відсутня у позивача та в матеріалах кримінальної справи №554/2850/16-к.

При цьому, ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 30.05.2016 року його звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а провадження у справі закрито.

Оскільки арешт накладено слідчим під час досудового розслідування на підставі положень КПК України 1960 року, питання про зняття арешту з майна , накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності КПК України 2012 року не вирішувалося, він вважає, що розгляд справи про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного в межах кримінального провадження, має розглядатися в порядку цивільного судочинства, що відповідає висновками Верховного Суду у справах з аналогічними правовідносинами.

Як вказувалося вище, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав.

При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив із того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки інформація про рух кримінальної справи, в рамках якої накладено арешт, відсутня.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що вона вже неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та вказала на таке:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Згідно із частиною третьою статті 174 КПК України 2012 року прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частина четверта статті 174 КПК України 2012 року).

Втім, частини третя та четверта статті 174 КПК України 2012 року регулюють порядок вирішення питання про скасування арешту майна у двох випадках: судом - за наслідками розгляду кримінальної справи та прокурором - одночасно з винесенням ним постанови про закриття кримінального провадження.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі.

Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі N 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.

Спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 727/2878/19 від 30.06.2020 року.

Як вказувалося вище, арешт на належне ОСОБА_1 нерухоме майно накладений постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Квіта В.М. від 01.01.2011 р. у кримінальній справі № 09236138, за правилами КПК України 1960 року та незнятий за цим Кодексом після закриття кримінальної справи відносно позивача.

Отже, позов ОСОБА_1 про зняття арешту з нерухомого майна підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Висновки місцевого суду щодо відсутності інформації про рух кримінальної справи, в рамках якої накладено арешт, - не можуть слугувати підставою для відмови у відкритті провадження у справі за правилами цивільного судочинства, враховуючи, що арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено слідчим в рамках кримінальної справи за правилами КПК 1960 року та незнятий після закриття кримінальної справи.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи № 727/2878/19 від 30.06.2020 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для відмови у відкритті провадження у справі відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції від 05.11.2021 р. скасуванню, а справа направленню до місцевого суду для продовження розгляду.

Керуючись ст.368, п.6 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.379, ст.ст.382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 05 листопада 2021 рокускасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» про зняття арешту з нерухомого майна і припинення неправомірного обмеження прав направити для продовження розгляду до Октябрського районного суду м. Полтави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун