Номер провадження: 22-ц/813/3921/22
Номер справи місцевого суду: 496/3779/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами недійсним та скасування державної реєстрації, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Буран В.М. 01 липня 2021 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Позов було обґрунтовано тим, що в належному їй будинку зареєстрований та не проживає її вітчим ОСОБА_3 , така реєстрація в її будинку заважає позивачці реалізувати її майнові права (а.с. 1-2).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було залишено без розгляду (а.с. 128-131).

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами недійсним та скасування державної реєстрації (а.с. 61-65).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що 02.05.2018 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, однак, укладаючи оспорюваний договір, позивач помилилась щодо характеру (природи) укладеного нею правочину, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого вищевказаний правочин за жодних обставин не був би укладений, оскільки покупцем була її рідна донька, яка запевнила її, що купуючи належну їй 1/2 частку житлового будинку, гроші за які сплачені не були, та буде здійснювати догляд за ОСОБА_2 , (рідною матір`ю) до її смерті, забезпечувати її матеріально та піклуватись, не буде виганяти позивачку з її будинку, який є єдиним місцем проживання позивачки. ОСОБА_2 розраховувала на укладення договору довічного утримання, догляд та піклування з боку доньки яка, навіть залишила матері договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, однак в подальшому потайки забрала його, не повідомивши про це ОСОБА_2 , що стало початком виселення матері і вітчима з їх єдиного житла. Відповідач погрожувала позивачу, що знайде молодиків, які вивезуть її з чоловіком в невідомому напрямку, про що свідчить інформація про звернення ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 до ВП Біляївського ГУНП в Одеські області. Донька вигнала з дому свою рідну матір (позивача) та вітчима, зважаючи на тяжкий матеріальний, моральний стан позивача та її вітчима, відсутність постійного міста проживання.

Фактично ОСОБА_2 , як людина пенсійного віку, погодилася на передачу рідній дочці належного їй нерухомого майна, яке є її єдиним житлом, та в якому вона проживала до моменту відчуження і продовжує проживати після укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки її житлового будинку, який перейшов у власність ОСОБА_1 , лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникли після їх укладення між матір`ю та її рідною донькою, у зв`язку із чим наявні усі правові підстави для застосування до спірних правовідносин вимог норми статті 229 ЦК України, та визнання недійсним укладеного правочину.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами, номер 2-815 від 02.05.2018 року, загальною площею 44,5 кв.м., житлова 28,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 . Скасовано державну реєстрацію на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами, номер 2-815 від 02.05.2018 року, вчинену державним нотаріусом Біляївської районної нотаріальної контори Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Грабовенко-Ворсуляк Д.М., у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі Іпотек, єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідний реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 210, номер запису про право власності: 25957505 (а.с. 133-137).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована (а.с. 142-145).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 02.05.2018 р. ОСОБА_2 продала своїй доньці ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 18.04.2018 р.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст. 229 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під природою правочину слід розуміти юридичну природу того чи іншого правочину, тобто, основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам цього виду.

Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що була впевнена у тому, що укладає договір купівлі-продажу з наміром отримати довічне утримання від доньки, договір купівлі-продажу мав формальний характер, який передбачав, що ОСОБА_1 не буде перешкоджати матері та її чоловікові проживати у будинку, ОСОБА_2 на момент укладення оскаржуваного договору була особою пенсійного віку, та неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі-продажу.

Однак, колегія суддів зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 02.05.2018 р. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мала повних 53 роки, а тому, відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивача не можна вважати особою похилого віку, яка внаслідок свого віку не могла розуміти правову природу укладеного правочину.

Крім того, при у оскаржуваному договорі купівлі-продажу частки будинку. Підписаному сторонами, чітко визначено наступне:

- між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладається саме договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 (п.1 Договору);

- ціна договору становить 39 182 грн., розрахунок проведений сторонами до підписання договору, будь-яких претензій жодна зі сторін не має (п.4 Договору);

- нотаріусом роз`яснено ОСОБА_2 положення статті 229 ЦК України (п.17 Договору).

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що вона помилялась щодо правової природи правочину, а мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження того, що помилка, на яку вона посилається, дійсно мала місце на момент укладення договору купівлі-продажу, і така помилка має істотне значення.

Недоведеними також є доводи ОСОБА_2 про нібито не отримання від відповідача грошової суми за договором. Так, звертає до себе увагу той факт, що оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений 02 травня 2018 року, а із позовними вимогами про визнання договору недійсним, у тому числі з підстав неотримання грошової суми, ОСОБА_2 звернулась до суду тільки у жовтні 2020 року, тобто, через 2.5 роки після укладення договору.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що позивач не довела обставин, які б свідчили про ведення її в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, не довела самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Крім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 1362 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 ) про визнання договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами недійсним та скасування державної реєстрації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у розмірі 1362 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 04 березня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе