Справа № 299/3958/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дидинської Богдани Миронівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Виноградівського районного суду від 29 вересня 2021 року (у складі судді Кашуби А.В.) за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця у липні 2021 р.

Просив визнати неправомірним повідомлення головного державного виконавця Виноградівського районного відділення ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Бабинець Е.В. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження».

На обґрунтування скарги вказав, що ухвалою суду від 15.06.2020 р. у цивільній справі №299/3958/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, суд затвердив мирову угоду, якою, зокрема визначено графік зустрічей батька та дитини та зобов`язання відповідача не вчиняти дій щодо перешкоджання участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Відповідач ухилилася від виконання умов мирової угоди та вчиняє перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, не виконує визначений графік.

Тому ОСОБА_2 подав виконавчий документ ухвалу суду про затвердження мирової угоди на примусове виконання до Виноградівського РВ ДВС, куди звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження. Подав ухвалу суду про затвердження мирової угоди від 15.06.2020 р. і ухвалу суду від 22.04.2021 р. про приведення ухвали суду від 15.06.2020 р. відповідно довимог виконавчих документів, встановлених ЗУ «Про виконавче провадження». Проте 20.05.2021 р. державний виконавець Бабинець Е.В. прийняв рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавчепровадження».

Указане рішення, на думку скаржника, є необгрунтованим, оскільки ухвала суду про затвердження мирової угоди передбачає вжиття заходів примусового виконання, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження» (ст.64-1).

Ухвалою Виноградівського районного суду від 29 вересня 2021 р. скаргу задоволено. Визнано неправомірним повідомлення головного державного виконавця Виноградівського районного відділення ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Бабинець Е.В. про повернення виконавчого документа ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.06.2020 №299/3958/19, - стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження».

Адвокат Дидинська Б.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу, а в задоволенні вимог скарги відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. Узагальнені та доречні доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції вирішив справу без участі сторони боржника;

-ухвала суду про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і повинна підлягати виконанню державною виконавчою службою у разі, якщо ухвала відповідає вимогам, передбаченим ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у спірних правовідносинах ухвала про затвердження мирової угоди таким вимогам не відповідає;

-мирова угода та ухвала про її затвердження носять декларативний характер;

-в ухвалі про затвердження мирової угоди відсутні обов`язкові для виконавчого документу дані, на підставі яких державний виконавець має здійснювати примусове виконання мирової угоди;

-скаржник пропустив 10-ти денний строк на оскарження дій головного державного виконавця.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що оскаржене повідомлення державного виконавця є необґрунтованим, оскільки поданий виконавчий документ передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, а тому у державного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання саме на підставі п.7 ч.4 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження» та для направлення стягувачу відповідного повідомлення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Виноградівського районного суду від 15.06.2020 р. (а.с.120-121) у цивільній справі №299/3958/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні суд затвердив мирову угоду (а.с.115), якою, зокрема, визначено графік зустрічей батька та дитини і зобов`язано відповідачку не вчиняти дій щодо перешкоджання участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні.

Указане судове рішення набрало законноїсили.

Ухвалою суду від 22.04.2021 р. ухвалу про затвердження мирової угоди від 15.06.2020 р. приведено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон) (а.с.129-130).

У зв`язку із невиконанням відповідачем умов мирової угоди, затвердженої судом, ОСОБА_2 звернувся до Виноградівського РВ ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом ухвалою суду про затвердження мирової угоди від 15.06.2020 р. і ухвалою суду від 22.04.2021 р. у цивільній справі №299/3958/19.

20.05.2021 р. головний державний виконавець Виноградівського РВ ДВС Бабинець Е. виніс повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону, у якому зазначено, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятимивідповідно до цього Закону, а такожрішеннями, яківідповідно до цього Закону підлягаютьпримусовомувиконанню.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 3 Закону відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 5 Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з п.7 ч. 4 ст. 4 Закону України № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Як убачається із оскарженого повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 20.05.2021 р., ухвала суду про затвердження мирової угоди від 15.06.2020 р. повернута стягувачу без виконання з підстав, визначених п. 7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», тобто через те, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Примусове виконання судових рішень у цивільних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.

Згідноз ч.ч. 1,3 ст.431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.208 ЦПК України, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Зі змісту ухвали про затвердження мирової угоди від 15.06.2020 р., мирової угоди та ухвали суду від 22.04.2021 р. убачається, що по своїй суті мирова угода та ухвала суду про її затвердження встановлює зобов`язання немайнового характеру, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії та утриматися від вчинення певних дій, а саме: визначено графік зустрічей батька та дитини, зобов`язано відповідачки не вчиняти дій щодо перешкоджання участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Тобто, мирова угода містить чітке зобов`язання, яке необхідно вчинити боржнику, в ухвалі суду від 22.04.2021 р. визначений боржник, на якого покладається обов`язок щодо виконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою суду, а саме ОСОБА_1 .

Порядок виконання рішень немайнового характеру, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений розділом VIII Законом.

Відповідно до ч.7 ст.64-1 Закону рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.

Так, відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряєв иконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ч.6 ст. 26 Закону за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Аналіз указаних норм матеріального права, зміст мирової угоди, ухвали суду про її затвердження від 15.06.2021 р. і ухвали суду від 22.04.2021 р. дає підстави для висновку, що порядок виконання рішень такого характеру встановлено статтею 63 Закону.

В основному доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ухвала про затвердження мирової угоди не відповідає вимогам ст. 4 Закону і в ній відсутні обов`язкові відомості, характерні для виконавчого документу, проте з такими доводами апеляційної скарги погодитися не можна, оскільки вони суперечать нормам матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

У силу вимог ч.2 ст.208 ЦПК України ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом і має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленого Законом.У нашому випадку ухвала Виноградівського районного суду від 15.06.2020 р. і ухвала Виноградівського районного суду від 22.04.2021 р. про затвердження мирової угоди цілком відповідає вимогам Закону.

Довід апеляційної скарги про те, що мирова угода та ухвала про її затвердження носять декларативний характер, суперечать положенням ст. 129-1 Конституції України, відповідно до якої судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Указані доводи скарги взагалі не відображають суті спірних правовідносин, оскільки спір виник із приводу законності винесення головним державним виконавцем повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 20.05.2021 р.

Державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу через те, що виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, однак такий висновок головного державного виконавця суперечить положення ст.208 ЦПК України, ст.63, ст.64-1 Закону, відтак суд першої інстанції правильно визнав неправомірним повідомлення від 20.05.2021 р., а апеляційна скарга не містить жодних доводів, які б спростували цей висновок.

Отже, в нашому випадку жодних підстав для задоволення вимог апеляційної скарги немає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Дидинської Богдани Миронівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Виноградівського районного суду від 29 вересня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 р.

Судді: