Справа №: 343/2535/21
Провадження №: 2/0343/4/22
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2022 року м.Долина

Долинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Лицура І.М.,

секретаря - Бойків В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Долина Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в Республіку Чехія її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в її супроводі та без нотаріально посвідченої згоди відповідача в період з 01.03.2022 року по 01.11.2025 року. Свої вимоги мотивувала тим, що з 20.03.2009 р. по 19.09.2014 р. вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . 19 жовтня 2018 року вона уклала шлюб з громадянином Румунії ОСОБА_5 та змінила своє прізвище на « ОСОБА_6 ». З часу розірвання шлюбу відповідач ніякої участі у вихованні та фінансовому забезпеченні їх неповнолітнього сина не приймає. Останні два роки вони з сином постійно проживають у Чеській Республіці, неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в чеській школі, а на літні канікули приїжджає в м.Долина. Відповідач надавав їй нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон строком на три роки, тобто до 01.01.2022 року. Після спливу цього строку вона неодноразово телефонувала та писала повідомлення відповідачу з проханням повторно надати згоду на виїзд сина за кордон, однак відповіді не отримала, останній згоди не дає. Така його поведінка свідчить про повне ігнорування інтересів дитини. Оскільки відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон, а без нотаріально посвідченої згоди батька дитина виїхати не може, то вона змушена була звернутися в суд з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивачки згідно ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ІФ № 010662 від 03.12.2021 року адвокат Кажук В.Б. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Додатково пояснив, що свою згоду на виїзд неповнолітнього сина за кордон в 2018 році відповідач надав в обмін на те, що позивачка відмовиться від стягнення з нього аліментів, через що остання змушена була відкликати виконавчий лист з органів державної виконавчої служби. З того часу позивачка одна самостійно зай мається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, а відповідач ніякої участі в цьому не приймає. Влітку 2021 року позивачка зверталася в суд з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх сина ОСОБА_4 , однак, останній з`явився в судове засідання та запевнив, що почне цікавитися життям сина та буде брати участь в його матеріальному забезпеченні, проте свого слова не дотримав і з дитиною взагалі не спілкується та не цікавиться нею. Надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон є виключно в його інтересах, оскільки ОСОБА_4 вже кілька років навчається в чеській школі, живе в нормальній сім`ї, має своїх друзів і неможливість повернутися до звичного місця проживання та способу життя негативно впливає на дитину.

Відповідач відзиву на позов не подавав, в судове засідання повторно не з`явився, не повідомивши про причини своєї неявки, хоч був належно повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з датою вручення 28.12.2021 року та оголошеннями про виклик до суду, розміщеними на офіційному сайті Долинського районного суду Івано-Франківської області 04.01.2022 року та 31.01.2022 року.

За таких обставин суд 15.02.2022 року постановив ухвалу про заочний розгляд даної справи у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

В статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до Протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Статтею 157 даного Кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п.п. 2) п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, з наступними змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадку пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Проаналізувавши наведені норми, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачено можливість вирішення питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки в іншому випадку буде порушено право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріплене в ст.ст. 141,157 Сімейного кодексу України.

При вирішенні даного спору суд також керується принципом найкращих інтересів дитини, що визначено в пункті 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, згідно з яким в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19.09.2014 року в справі № 343/2300/14-ц (а.с. 7). Згідно з даним рішенням, малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживанні з матір`ю позивачкою ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 19.10.2018 року (а.с. 8), позивачка 19.10.2018 року уклала шлюб з громадянином Румунії ОСОБА_5 та змінила прізвище « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_6 ».

Довідка про навчання, видана 24.02.2021 року початковою школою імені Т.Г. Масарика м.Кутна Гора Чеської Республіки (а.с. 13-14), підтверджує, що ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є учнем 4 класу цієї школи в 2020-21 навчальному році.

Судом встановлено, що відповідач зловживає своїм правом на надання згоди на виїзд неповнолітнього сина за кордон, зокрема попередню згоду в 2018 році він надав в обмін на відмову позивачки від стягнення з нього аліментів, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 343/1518/21, а на даний час таку згоду не надає без жодних мотивів.

За таких обставин, врахувавши положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка встановлює обов`язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, суд вважає, що виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон до Республіки Чехія в супроводі матері та без супроводу батька і його нотаріально посвідченої згоди в період з 01.03.2022 року по 01.11.2022 року з метою навчання відповідає інтересам дитини та не порушує прав батька, а ненадання такого дозволу може негативно вплинути на інтереси дитини.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлений позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення, а тому слід надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Чехія з метою навчання її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в її супроводі та без супроводу батька ОСОБА_2 і без його нотаріально посвідченої згоди в період з 01.03.2022 року по 01.03.2025 року.

На підставі викладеного, ст.ст. 3,9,18,27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, ст. 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, ст.ст. 7,141,150,153,155,157 Сімейного України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 та керуючись ст.ст. 259,263-265,280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задоволити.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Чехія в період з 01.03.2022 року по 01.11.2025 року в супроводі його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , без супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та без його нотаріально засвідченої згоди.

Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачкою в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивачка: ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_3 , паспорт НОМЕР_4 .

Суддя:

Повний текст судового рішення виготовлено 23.02.2022 року.