рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 495/1657/21

Номер провадження 2/495/601/2022

08 лютого 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Анісімової Н.Д.,

із участю секретаря судового засідання Красовської А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та місце визначення проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2021 року ОСОБА_1 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та місце визначення проживання дитини.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) місце реєстрації: АДРЕСА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі) гривень 00 коп., щомісячно починаючи з моменту звернення до суду із даним позовом і до досягнення дітьми повноліття, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП - НОМЕР_2 ).

Рух справи у суді.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 квітня 2021 року по справі було відкрито загальне позовне провадження. Справу призначено до підготовчого засідання на 22 квітня 2021 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 травня 2021 року було залучено третю особу - службу у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради. Витребувано з служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 . Розгляд справи відкладено на 10 червня 2021 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2021 року було залучено третю особу - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 серпня 2021 року суддею Боярським О.О. було прийнято справу до свого провадження. Справу призначено до судового розгляду по суті на 05 жовтня 2021 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 лиспотапа 2021 року суддею Анісімовою Н.Д. було прийнято справу до свого провадження та призначено до розгляду на 10 грудня 2021 року.

Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.

В судове засідання адвокат Бондаренко Г.Є., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 не з`явилась, проте надала до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує, просить слухати справу в її відсутність.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Треті особи - службу у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради. Представник органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради до канцелярії суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того, до канцелярії суду надійшов висновок органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Згідно ч. 5 ст. 128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно ст. 282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Відповідно до ст. 283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) 07 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, актовий запис № 187.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 вересня 2017 року по справі № 495/5464/17 розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), зареєстрований 07.02.2015 року зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис № 187. Після розірвання шлюбу присвоєно ОСОБА_4 дошлюбне прізвище ОСОБА_5 . Рішення суду набрало законної сили 18 вересня 2017 року.

Від шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилась дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) уклала шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 .

Дочка проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 та знаходиться на повному її утриманні, про що свідчить довідка № б/н ОСББ «Щаслива оселя Перемоги 3-Б».

За твердженням Позивачки, вона більше чотирьох років самостійно утримувала себе та їх спільну дочку, виховувала її та дбала про неї. На все не вистачало грошей і дана обставина не дозволяла їй в належній мірі забезпечити дитину всім необхідним. Щомісячно потреби дитини збільшуються, доволі часто донька хворіє і є необхідність в лікуванні, ціни на ліки збільшуються, продукти дорожчають, одяг постійно зростає в ціні та потребує це все чималих коштів на їх придбання. ОСОБА_2 не намагався якось допомагати, перестав дбати про свою дитиною. Обіцяв, що буде турбуватися незалежно від того, які будуть обставини та відносини, насправді не приділяв уваги дитині. Позивачці постійно треба натикатися на нерозуміння збоку ОСОБА_2 , відносно більшості питань, які стосуються їх спільної дочки.

Позивачка вже вийшла заміж в друге за ОСОБА_6 .. У другому шлюбі вже має другу дитини, дочку. Другий чоловік дуже добре ставиться до дочки від першого шлюбу.

Натомість, Позивачка переконана, що обов`язок утримувати спільну дитину є рівним між батьками, але ОСОБА_2 ухиляється від свого прямого обов`язку.

Позивачка стверджує, що останні чотири роки дочка проживає виключно з нею. В неї з дочкою міцний душевно-емоціональний зв`язок, взаємні почуття як матері та доньки, повне порозуміння у питаннях побуту та поглядів на життя, які тільки можуть бути у матері та її п`ятирічної доньки.

Позивачка вдруге вийшла заміж, від другого шлюбу народилась дочка ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою ОСОБА_3 , доньки та чоловік ОСОБА_6 - є одна сім`я, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № б/н складена ОСББ «Щаслива Оселя Перемоги 3-Б».

Позивачка позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на наркологічному та психіатричному обліку, є власницею на праві приватної власності квартири за АДРЕСА_4 . Дані факти підтверджуються довідками № 67, 68 від психіатра, нарколога, характеристою з місця проживання. Договором купівлі-продажу квартири під номером АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Холудєєвою С.М. 08 травня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 739, витяг із ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права від 08.05.2019 за № 165938305.

Відповідач не тільки не зустрічається із дочкою, не допомогає матеріально, але взагалі усувається від спілкування, тому для реєстрації проживання доньки, виїзд за кордон, оформлення до учбового закладу, Позивачці потрібно або його згода, або рішення про визначення місця проживання дитини.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення позивачки до суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов`язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання.

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 182 СК України).

Так, при визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків на користь дитини, суд має враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Зокрема, чим гірше стан здоров`я дитини, тим більше коштів на утримання вона потребує. При розгляді справи про стягнення аліментів при визначенні їх розміру, суд повинен враховувати також стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Дана норма передбачає можливість визначення судом в окремих випадках розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, а не у частці від заробітку платника аліментів. Стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є можливим за наявності певних обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у частці від заробітку (доходу), приблизний перелік яких наводиться у частині 1 даної статті. Необхідність встановлення розміру аліментів у твердій грошовій сумі може виникнути за наявності у платника аліментів нерегулярного або мінливого доходу, або отримання частини доходу в натурі. У такому випадку стягнення аліментів на дитину у частці від доходу її матері або батька може призвести до істотної різниці у розмірі аліментів, які отримує дитина щомісяця, що у свою чергу негативно вплине на забезпечення дитини. Стягнення аліментів у твердій грошові сумі дозволяє забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. Також доцільно стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у випадку отримання платником аліментів заробітку або доходу повністю в натурі або в іноземній валюті, що можна віднести до інших обставин, які мають істотне значення, відповідно до змісту ч.1 даної статті.

Положеннями ч. 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

На вимоги щодо стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність. Позов може бути пред`явлено у будь-який час, поки існує право на аліменти. Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків (або батьки) не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, до нього може бути пред`явлено позов про стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому випадку, заінтересована особа, яка має право на одержання аліментів на дитину, вправі вимагати їх виплати у судовому порядку незалежно від строку, що минув з моменту виникнення у неї цього права, а також незалежно від причин, у зв`язку з якими вона раніше не зверталася до суду з позовом. Аліменти звичайно присуджуються на майбутнє. Водночас, як виняток із загального правила, відповідно до частини 1 даної статті, стягнення аліментів відбувається не з моменту (дня) набрання чинності рішенням суду, а з моменту (дня) пред`явлення позову. Причому дане правило діє незалежно від того, наскільки багато часу пройшло від того як було пред`явлено позов до його задоволення судом.

Згідно із положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», з 01.01.2022 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлений в розмірі 2 100,00 грн. (50 % = 1050,00 грн.).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення щомісячно з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, до досягнення ним повноліття, а саме до 2033 року.

Встановлюючи розмір стягнення аліментів, суд виходить з положень ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, згідно з якими батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, у відповідності до ст. ст. 7, 141 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Визначаючи розмір аліментів, згідно з вимогами ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який на момент прийняття рішення, згідно із положеннями Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлений в розмірі 2100 грн. (50 % = 1050,00 грн.).

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 спроможен сплачувати у теперішній час аліменти у більшій сумі Позивачкою суду надано не було, при цьому суд зауважує, що такий розмір стягуваних аліментів є розумним та не суперечить чинному законодавству, інтересам позивачки, відповідача та їх дитини.

В свою чергу, сторони не позбавлені права звернутись до суду з позовом про зміну (збільшення/зменшення) розміру аліментів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом змінено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

У зв`язку з тим, що матеріальне становище, сімейний стан, а також стан здоров`я платника аліментів або їх одержувача можуть протягом часу наявності аліментного зобов`язання змінюватися, законом передбачено, що за позовом якоїсь із цих осіб суд вправі змінити раніше встановлений розмір аліментів як в сторону їх зменшення, так і в сторону їх збільшення. Крім того, зменшення розміру аліментів за наявності передбачених законом причин не виключає можливості взагалі звільнення від їх сплати. Якщо розмір аліментів було визначено за рішенням суду, заінтересована особа вправі звернутися з позовом до суду про його збільшення або зменшення. Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів.

Відповідно до статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Так, за для повного та всебічного розгляду справи, Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було витребовано ухвалою суду від 12 травня 2021 року висновок про доцільність /недоцільність/ визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 .

У відповідності до висновку № 29/1565 від 22.07.2021 року, що надійшов з виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, виходячи з інтересів дітини, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежнимі безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, суд дійшов висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь держави та Позивачки.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 7, 141, 180, 182-184, 191 СК України, ст. ст. 2, 12-13, 76-81, 131, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 279, 280-282, 289 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та місце визначення проживання дитини- задовольнити частково.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 ) місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_2 ) місце реєстрації: АДРЕСА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 1 500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 коп., але не нижче 50 % прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, починаючи з дня подання позовної заяви, а саме з 12.03.2021 року до повноліття ОСОБА_3 , тобто до 2033 року.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 ) місце реєстрації: АДРЕСА_1 ,на користь держави судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП- НОМЕР_1 ) місце реєстрації: АДРЕСА_1 ,на користь ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_2 ) місце реєстрації: АДРЕСА_2 судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Н.Д. Анісімова