Справа № 303/4806/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.,

з участю секретарки судового засідання Бочко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2021 року, повне судове рішення складено 29.07.2021, ухвалене суддею Куцкіром Ю.Ю.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Позов обґрунтувала тим, що будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 1959 року, реєстровий №7814/59, та акту приймання в експлуатацію домоволодіння від 28.09.1971 належав її матері ОСОБА_4 . Цей будинок був придбаний за час перебування її батьків у шлюбі, який вони згодом добудували, а тому належав їм на праві спільної сумісної власності.

У 1977 році її батько помер, після смерті якого відкрилася спадщина за законом, оскільки за життя він заповіту не залишив, та яку вона прийняла шляхом уступу в управління і володіння спадковим майном, оскільки проживала у вказаному житловому будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої вона спадщину прийняла, так як у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, але оформити спадкові права на вказаний житловий будинок не може, оскільки згідно з отриманої 22.06.2020 інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно цей будинок на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2013 року належить ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вказаний житловий будинок її матір`ю ОСОБА_4 був відчужений без її згоди, тобто без згоди іншого співвласника, тому просила визнати недійсним договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном), зареєстрований в реєстрі за №1337 від 10.04.2013 (описка 1913) та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення місцевого суду внаслідок порушення судом норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано ту обставину, що її батьки з 24 вересня 1957 року перебували в зареєстрованому шлюбі і спірний житловий будинок ними був придбаний за час шлюбу 14 грудня 1959 року, який вони добудували, що стверджує актом приймання в експлуатацію домоволодіння від 28.09.1971, а тому такий належав їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті її батька, ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина за законом на належну йому Ѕ частину вказаного житлового будинку, яку вона прийняла шляхом уступу в управління та володіння спадковим майном, але в установленому законом порядку не оформила. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що її мати мала право без будь-яких обмежень самостійно розпоряджатися належним їй майном, оскільки на момент укладення спірного договору її мати не була одноосібним власником цього будинку, який належав її батькам на праві спільної сумісної власності, а після смерті батька частина цього будинку належить їй.

Звертала увагу і на те, що у її матері ніколи не було бажання продавати будинок в якому вона проживала, а тому, на її думку, мав місце обман зі сторони відповідача, так як останній, наскільки їй відомо, пропонував її матері допомогти у приватизації земельної ділянки.

За наведених вище обставин просила оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не скористалися.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 , та її представник - адвокат Герасько М.М. апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бородій В.Г. апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується її копією паспорта /а.с.6/.

Згідно з свідоцтвом про народження ОСОБА_1 її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 /а.с.15/.

24 вересня 1957 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 24.09.1957, серії НОМЕР_1 /а.с.14/.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.1959, посвідченого державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори Цепурдей Г.Д., зареєстрованого в Реєстрі за №7814/59, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_4 купила незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою : АДРЕСА_2 /а.с.107-108/.

Згідно з актом приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого виконавчим комітетом Ради депутатів трудящих м. Мукачева Закарпатської області від 29.10.1971 за №280, житловий будинок АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію та зареєстровано за ОСОБА_4 , що підтверджується реєстраційним посвідченням від 01.12.1971, виданим Мукачівським бюро технічної інвентаризації /а.с.106, 109-112/.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ст.23 зазначеного Кодексу).

Згідно з ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, з наведеного вище слідує, що подружжям ОСОБА_6 за час перебування у шлюбі було придбано незакінчений будівництвом житловий будинок, який ними добудовано та зареєстровано за ОСОБА_4 , що вказує на належність цього майна подружжю ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 від 26.08.2011 /а.с.97-98/.

На час смерті ОСОБА_10 у спірному будинку проживали його дружина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 /а.с 9-11/.

Оскільки ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і внаслідок цього відкрилася спадщина, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР (1963 чинних у редакції на час відкриття спадщини).

Приписами частин 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР було передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтями 527, 529 ЦК УРСР установлювалося, що спадкоємцями можуть бути особи, зокрема діти померлого, які на рівні з дружиною померлого відносяться до першої черги спадкоємців за законом.

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Положеннями статей 549, 554 ЦК УРСР визначалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Статтею 553 ЦК УРСР передбачалося, що спадкоємець за законом або заповітом управі відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отож, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом було правом спадкоємця й залежало виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Таким чином, колегія суддів уважає, що за відсутності заповіту ОСОБА_7 після його смерті відкрилася спадщина за законом на Ѕ частини його майна для спадкоємців першої черги, якими були позивачка (донька померлого), її матір ОСОБА_4 (дружина померлого), її сестра ОСОБА_3 (донька померлого) та позивачка спадщину після смерті свого батька прийняла, оскільки від неї не відмовилася і фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, а саме спірним житловим будинком, в якому проживала з дитинства до 16.08.2003.

Матір позивачки та її сестра ОСОБА_3 також прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , а тому з моменту прийняття спадщини позивачці належить 1/6 частина спірного будинку, її сестрі ОСОБА_3 1/6 частина, а матері ОСОБА_3 4/6 його частин.

За приписами ч.1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як ЦК УРСР (1963), так і ЦК України (2004) не встановлюють строків на отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України).

Отже, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість оформити права на цю спадщину, але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Апеляційним судом установлено, що позивачка ОСОБА_1 , після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , свої права на спадщину належним чином не оформила і свідоцтво про право на спадщину не отримала.

Також установлено, що мати позивачки ОСОБА_4 , яка постійно проживала у спірному житловому будинку, зареєструвала за собою в цілому право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 10.12.2012 /а.с.105/.

10.04.2013 ОСОБА_4 будучи одноосібним власником спірного житлового будинку уклала з ОСОБА_2 договір (змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про встановлення сервітуту (права користування чужим майном), відповідно до якого передала у власність ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , а останній прийняв цей будинок та зобов`язався сплатити за нього грошову суму, встановлену у договорі. Згідно з п.2.1 цього договору продаж житлового будинку вчиняється за 100 000 грн, які ОСОБА_4 повністю отримала готівкою від ОСОБА_2 перед оформленням цього договору. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Русінко З.П. і зареєстрований у реєстрі за № 1337 /а.с.75-81/.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 (мати позивачки) померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 /а.с.12/.

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 19.06.2020 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. до спадкового реєстру внесено запис про реєстрацію спадкової справи : номер у спадковому реєстрі 65993417, номер у нотаріуса 24/2020, де спадкодавцем є ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.21/.

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2020 житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0607 га, кадастровий номер :01:020:0367, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за цією ж адресою, на праві приватної власності належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2013 /а.с.20/.

Цей договір позивачка просила визнати недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України з тих підстав, що такий суперечить вимогам ст.369 ЦК України, оскільки був укладений без її на це згоди. Тобто без згоди іншого співвласника нерухомого майна.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Позивачка ОСОБА_1 не довела та не подала суду належних доказів на підтвердження тієї обставини, що вона на момент укладення спірного договору від 10.04.2013 була співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 .

На переконання колегії суддів, відсутність у позивачки ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадщину за померлим батьком ОСОБА_7 в розмірі 1/6 частини вказаного будинку, але за відсутності такого свідоцтва та оформлення права власності в цілому на спірний житловий будинок за ОСОБА_4 , яке позивачкою не оспорюється, відсутні передбачені законом підстави для визнання недійсним спірного договору від 10.04.2013, оскільки на час укладення цього договору одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 була її мати ОСОБА_4 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у її матері ніколи не було бажання продавати будинок в якому вона проживала, а тому, на її думку, мав місце обман зі сторони відповідача, так як останній, наскільки їй відомо, пропонував її матері допомогти у приватизації земельної ділянки, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивачку - апелянтку ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 382 -384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 4 березня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді