Справа № 308/7661/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 лютого 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 05.05.2007 року по 21.03.2013 року та з 25.05.2016 року по 09.11.2017 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. У шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після повторного розлучення відповідач покинула помешкання, де вони спільно проживали, та не відвідує їхніх дітей, матеріально їх не забезпечує та не приймає участі у їх вихованні.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася за адресою зазначеною у позовній заяві , причини неявки суду не відомі, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, у якій представник третьої особи зазначає, що заяв та клопотань немає, висновок про позбавлення батьківських прав від 12.04.2019 року № 396/03-31 підтримує.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно сторінки №10 паспорту громадянки України ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 виданого 21.03.2013 року Ужгородським РВ УМВС України у Закарпатській області встановлено, що ОСОБА_2 у відділі РАЦС Турківського районного управління юстиції Львівської області 05.05.2007 р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , 1983 року народження. Також встановлено , що згідно рішення суду від 21.03.2013 року у справі № 308/19250/13-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - розірвано.

В подальшому 25.05.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали повторний шлюб, який згодом розірвано згідно з рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2017 року у справі № 308/4659/17.

Також, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05.10.2007 року виконкомом Р.Комарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 09.11.2009 року виконкомом Р.Комарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 26.02.2016 року виконавчим комітетом Руськокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області відповідно.

Батьком дітей є позивач - ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що мати не проживає з дітьми, не займається їх вихованням, матеріально їх не забезпечує.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, згідно з якою мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно висновку про позбавлення батьківських прав від 12.04.2019 року № 396/03-31, зробленого Ужгородською РДА орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, як вбачається з вказаного висновку, у такому не наведено фактів, які б однозначно вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такої виключної міри, як позбавлення батьківських прав.

Разом із тим, як убачається з вказаного висновку ОСОБА_2 05.12.2018 року зверталася до Ужгородської РДА із заявою про застосування насильства над нею та її малолітніми дітьми.

Опитана в ході здійснення візиту свекруха ОСОБА_2 - ОСОБА_6 показала, що колишня невістка систематично вживає алкогольні напої, постійно не ночує вдома та не займається вихованням своїх дітей. З батьком дітей розлучена, однак, досі проживає у їх помешканні.

ОСОБА_2 в ході опитування підтвердила, що періодично не ночує вдома, оскільки колишня свекруха не пускає її додому.

У вказаному висновку також зазначено, про те, що мати дітей ( ОСОБА_2 ) вела себе агресивно та мала візуальні ознаки алкогольного сп`яніння, а також те, що остання підтвердила, що раніше проходила курс лікування у наркодиспансері та з її слів «час від часу вживає алкогольні напої, входячи в недовготривалі запої, однак не п`є кожного дня».

Проте, інших доказів, які б свідчили про зловживання ОСОБА_2 алкогольними напоями, зокрема, медичних висновків, фактів звернення до правоохоронних органів, якими б підтверджувалися перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння, позивачем не надано.

Водночас, як убачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.04.2006 року, власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , у зв`язку з чим твердження ОСОБА_2 про те, що вона не ночує вдома через заборону своєї свекрухи суд приймає як такі, що мають під собою підстави.

Також як убачається з висновку ОСОБА_2 04.02.2019 року зверталася до Ужгородської райдержадміністрації щодо здійснення комісійного обстеження умов проживання, утримання та виховання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з метою встановлення органом опіки та піклування райдержадміністрації факту, що мати дітей ОСОБА_2 проживає окремо від них. Однак далі по тексту у вказаному абзаці на сторінці 2 висновку міститься текст, який позбавлений змісту. Сторінка 3 висновку починається зі слів: проведено ряд заходів для з`ясування всіх вагомих фактів, які б могли стати чинником врегулювання тодішнього конфлікту. Також зазначається, що під час здійснення повноважень працівниками служби не було виявлено жодних порушень прав дітей з боку бабусі ОСОБА_6 .

У той же час, з листа-відповіді Ужгородської РДА від 06.03.2019 року № 04-ш/с-95у, наданий ОСОБА_2 та адвокату Стецяк Т.І. встановлено, що 04.02.2019 року ОСОБА_2 зверталася із заявою щодо здійснення комісійного обстеження умов проживання, утримання та виховання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , з метою встановлення органом опіки та піклування райдержадміністрації факту, що мати дітей ОСОБА_2 проживає окремо від них, що ОСОБА_2 немає вільного доступу до будинку, де проживають діти, щодо встановлення осіб, що чинять перешкоду у проживанні ОСОБА_2 у будинку НОМЕР_5 .

З наведеного убачається, що мати дітей ОСОБА_2 , хоча і будучи позбавленою можливості проживати разом з дітьми, цікавиться їх долею.

При цьому щодо висновку служби про те, що з боку бабусі дітей - ОСОБА_6 працівниками служби не було виявлено жодних порушень прав дітей, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 257 СК України, баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні, проте, згідно ч.1 ст. 151 СК України, саме батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Частиною шостою статті 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на вищезазначене суд вважає, що висновок органу опіки та піклування - Ужгородської РДА від 12.04.2019 року № 396/03-31, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей.

У вказаному висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з відповідачкою щодо врегулювання конфлікту між сторонами, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

А тому суд не погоджується з висновками органу опіки та піклування і не бере до уваги вищезазначений висновок при при прийнятті рішення.

Тлумачення п.2 ч.1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У ході розгляду даної справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, які проживають у будинку, що належить бабусі дітей, за місцем проживання батька дітей, а також дідуся і бабусі.

Та обставина, що між колишнім подружжям - батьками дітей, а також між позивачкою та колишніми свекрами наявні конфлікти та діти разом з батьком проживають у належному матері позивача будинку, у якому під час шлюбу проживала уся сім`я, не свідчить безумовно про те, що мати дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 та ч.2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Водночас, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено систематичного невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, її винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками, або інших, визначених ч.1 ст. 164 СК України, обставин, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав та крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого в ході розгляду справи судом не встановлена, а тому суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і до задоволення не підлягає.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 164 п. 2 ч.1, 166 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 18, 81, 200, 206, 258, 259, 280-282, 284, 289, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук