Справа № 525/1154/21
Номер провадження 2/525/56/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2022 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Лопатки О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_3 з вимогою стягнути з відповідача борг за договором позики грошових коштів в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 21 вересня 2021 року ним було за договором позики передано відповідачу ОСОБА_3 гроші в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) євро і 3000,00 (три тисячі) американських доларів, які він зобов`язався повернути до 20.10.2021 року. Договір позики був оформлений письмово, ОСОБА_4 надав позивачу відповідну розписку. ОСОБА_3 гроші були передані у присутності матері позивача ОСОБА_5 . В зв`язку з тим, що позивачу терміново стали потрібні гроші, він звернувся до відповідача з листом про повернення боргу в встановлений строк до 20.10.2021 року, а при можливості раніше. Відповіді на цей лист позивач не отримав, свої зобов`язання відповідач не виконав, гроші в строк ним не повернуті, на телефонні дзвінки відповідач перестав відповідати, що свідчить про небажання повертати борг в визначений строк. Іншої можливості досудового урегулювання цього спору у позивача немає, тому він змушений звернутися до суду з даним позовом.

01.12.2021 року позивач подано до суду уточнену позовну заяву, в якій він просить стягнути із відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики грошових коштів в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с. 48, 56, 61, 62, 65, 83).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги позивача підтримала та просила їх задовольнити задовільнити за обставин викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог ч. ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України (а.с. 31, 45, 49), відзив до суду не подав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 передав 21.09.2021 року в борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США, ОСОБА_3 зобов`язувався повернути грошові кошти не пізніше 20.10.2021 року, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 6).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Саме таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа № 761/12665/14-ц). Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2019 року у справі № 752/18552/17.

Зважаючи на вище викладене, суд вважає, що між сторонами виникло зобов`язання із договору позики, за яким боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначений договір оформлений письмовою розпискою, складеною відповідачем, яку було передано позивачу, та яка є борговим документом. За яким позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу кошти вказані в договорі позики, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Відповідач по справі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не надіслав до суду жодного належного і допустимого доказу того, що ним вказана вище сума боргу виплачена частково чи в повному обсязі, не подав до суду відзиву на позов, а тому позов підлягає до задоволення.

Отже, розписка надана суду позивачем; в розписці зазначена сума позики - 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США, розписка є дійсною і не оспорювалася в судовому порядку.

Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США за зазначеною розпискою, підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується виданою позивачем розпискою, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність в позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє повністю, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 6218,44 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 282, 284 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до ОСОБА_3 , місце проживання особи: АДРЕСА_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , про стягнення боргу за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів в сумі 5000,00 (п`ять тисяч) Євро і 3000,00 (три тисячі) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові витрати в сумі 6218,44 (шість тисяч двісті вісімнадцять гривень 44 копійки).

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційних скарг через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

Повний текст рішення виготовлено 25.02.2022 року.

Суддя Ю.І. Ячало