Справа № 144/1512/20
Провадження № 22-ц/801/324/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 рокуСправа № 144/1512/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області у складі судді Германа О. С. від 16 листопада 2021 року, -

встановив:

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з цим позовом, за яким, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 29554 грн 15 к. заборгованості за кредитним договором від 31 жовтня 2011 року, яка складається з:

-21740 грн 63 к. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

-7813 грн 52 к. - заборгованість за процентами нарахованими за простроченим тілом кредиту.

На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 31 жовтня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву, у зв`язку з чим їй було відкрито кредитний рахунок та видано кредитну картку. В подальшому кредитний ліміт змінювався відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 16 вересня 2020 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 21740 грн 63 к. та 1546 грн 23 к. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів того, які саме умови кредитування мали на увазі сторони при укладенні договору, а також яка відповідальність встановлена за їх невиконання, а тому стягненню підлягає лише сума фактично отриманих ОСОБА_2 коштів (використання кредитного ліміту). Підстав щодо застосування позовної давності не має, оскільки ОСОБА_1 останній платіж було здійснено 25 березня 2018 року, дія картки закінчилась у жовтні 2019 року, а позов подано 19 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором, який є неналежним, недостовірним і недопустимим доказом у справі. У анкеті-заяві від 31 жовтня 2011 року процента ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та визначеного розміру. Позивач пропустив строки позовної давності за вимогами щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту, процентах за користування кредитом, пені. Вказувала, що перебіг строку позовної давності почався 01 березня 2016 року у зв`язку із закінченням терміну дії кредитної картки НОМЕР_1 в лютому 2016 року, а за кредитною карткою НОМЕР_2 термін дії якої завершився в жовтні 2019 року, перебіг строку позовної давності почався 01 листопада 2019 року. Зазначала, що погасила борг і розрахувалась з банком, за останні три роки до подання позову вона отримала в банку і використала всього 5862 грн 80 к., а повернула 10572 грн 22 к., розрахувавшись з банком повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), за яким вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. З наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку борг ОСОБА_1 станом на 16 вересня 2020 року становить 36482 грн 61 к., з яких: 21740 грн 63 к. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7813 грн 52 к. - заборгованість за процентами нарахованими за простроченим тілом кредиту; 7288 грн 46 к. - пеня.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 27 травня 2020 року Серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 змінила прізвище ОСОБА_3 на ОСОБА_4 .

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Отже, підписавши анкету-заяву ОСОБА_1 погодилася на отримання кредиту відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.

Розрахунок заборгованості за договором від 31 жовтня 2011 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання банком кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування банком відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачкою 21740 грн 63 к. кредитних коштів (використання кредитного ліміту).

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте, ОСОБА_2 не надала доказів на спростування використання кредитних коштів.

Заперечуючи правильність нарахування цих сум відповідачка також не навела свій розрахунок та не спростувала розрахунок, складений позивачем.

Отже, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд першої інстанції правильно стягнув з відповідача суму фактично отриманих нею кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення складових кредитної заборгованості на увагу не заслуговують, тому що суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 було видано картку № НОМЕР_2 терміном дії до 10/19 року.

Як видно з виписки за кредитним договором, наданої АТ КБ «ПриватБанк», останнє погашення заборгованості здійснено ОСОБА_1 17 листопада 2018 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59).

За таких обставин, перебіг позовної давності за вказаним кредитним договором починається з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, тобто перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу ОСОБА_1 по кредиту, тобто 17 листопада 2018 року, а тому початок перебігу строку позовної давності почався 18 листопада 2018 року, а з позовом банк звернувся 19 листопада 2020 року.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета