Справа № 689/30/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2022 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Кульбаби А.В.,

з участю: секретаря судового засідання Лебеденко О.М.,

розглянувши в судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в смт. Ярмолинці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначив, що йому на підставі договору купівлі-продажу № 864 від 30 липня 1999 року належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований також відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не проживає у вказаній квартирі протягом п`яти років, що підтверджується поясненнями сусідів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 21.12.2021р. ОСОБА_2 , який є братом позивача, фактично проживає по АДРЕСА_2 . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї власника житла без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У зв`язку з цим, позивач вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача адвокат Фурман В.В., подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують.

До початку розгляду судом справи по суті відповідач подав до суду клопотання, в якому визнав позов повністю, просив проводити судовий розгляд за його відсутності та заявив клопотання про зменшення витрат на правову допомогу на підставі ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов слід задоволити.

Судом встановлено, що підставі договору купівлі-продажу № 864 від 30 липня 1999 року позивачу належить на паві приватної власності квартира АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.07.1999р., посвідченого приватним нотаріусом Динько Г.А. (а.с. 7-8). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за позивачем 9 липня 2021 року завреєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зазначена обставина підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав за № 266693948 від 20.07.2021р. (а.с. 9). Згідно копії довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований також відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не проживає у вказаній квартирі протягом п`яти років, Ця обставина підтверджуються: копією довідки про склад сім`ї, виданої Ярмолинецькою селищною радою 04.01.2022 № 12 (а.с. 12).

Судом також встановлено, що відповідач визнав позов в повному обсязі, знявся з реєстраційного обліку (квартира АДРЕСА_1 ) і його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . Ця обставина підтверджується заявою відповідача від 2 березня 2022 року та копією його паспорта.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. А статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб .

Статтею 150 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А частина 1 статті 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписом ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, оскільки відповідач не проживає у вказаному житлі більше ніж 5 років, тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування житлом, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Суд не бере до уваги до пояснення свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про те, що відповідач не проживає за вказаною адресою протягом 5 років, оскільки зазначені особи не допитувалися під час судового розгляду справи по суті, таке клопотання позивач та його представник суду не подавали. Отже, оскільки громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не допитувалися судом в якості свідків, тому зазначені пояснення цих осіб не є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів ст. ст. 76-80, 90-91 ЦПК України. (а.с. 10-11).

1.Стягнення витрат на правничу (правову) допомогу.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , 16 грудня 2021 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем. Ця обставина підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 16 грудня 2021 року (а.с. 13-16). Відповідно до умов додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 16.12.2021р. та акту прийняття-передачі наданих послуг від 5 січня 2022 року сторони погодили, загальний витрачений робочий час адвоката становить 5 250 грн. (а.с. 17-19). А згідно квитанції № ПН211 від 5 січня 2022 року ОСОБА_1 перерахував на рахунок АБ «Багінський, Фурман та партнери» 5 250 грн. (а.с. 20).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А частина 6 статті 137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У своїй заяві від 2 березня 2022 року відповідач заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки він визнав позов в повному обсязі та справа є не складною.

Судом встановлено, що представником позивача складено позовну заяву та направлено її до суду (а.с. 1-4). В судове засідання представник позивача не приїжджав. Відповідач визнав позовну заяву в повному обсязі, знявся з реєстраційного обліку до винесення судом рішення. Також представником позивача не надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили, що саме він відбирав пояснення у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не допитувалися судом, тому зазначені пояснення цих осіб судом відхилено, оскільки ці пояснення не є належними та допустимими доказами у відповідності до приписів ст. ст. 76-80, 90-91 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним, загальний витрачений робочий час в розмірі 5 250 грн. (7, 5 годин * 700 грн.), який зазначений в акті прийняття-передачі наданих послуг від 5 січня 2022 року (зібрання доказів по справі 4 години * 700 грн. = 2800 грн.; вивчення судової практики 700 грн.; підготовка позовної заяви 2, 5 годин * 700 грн. = 1750 грн., а всього 5 250 грн.) є явно завищеним та необґрунтованим. Представником позивача не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили, що вартість роботи адвоката за 1 годину становить 700 грн., і що він витратив на підготовку цієї справи 7, 5 годин, що ним оцінюється в 5 250 грн. таким чином, на підставі викладеного, суд не бере до уваги та відхиляє зазначений Акт, який жодними належними і допустимими доказами не підтверджений.

Отже, суд, виходячи із критерію реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, враховуючи, що зазначена цивільна справа є нескладною, відповідач повністю визнав позовну заяву та знявся з реєстраційного обліку, а представник позивача жодного разу не приїжджав до суду в судове засідання, тому суд приходить до переконання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 500 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду судом справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки позов задоволено повністю, а відповідач визнав позов повністю до розгляду судом справи по суті тому на підставі ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України необхідно стягнути стягнути судовий збір в розмірі по 496 грн. 20 коп. з Державного бюджету України та з відповідача, ОСОБА_2 на користь позивача, ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 77-83, 89, 141, 142, 258-259, 263-265 ЦПК України,

вирішив:

Позов задоволити.

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн.

Стягнути з відповідача, ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь позивача, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Кульбаба