Справа № 183/2991/20
№ 2/183/394/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 2005 р.н. до Котової до ОСОБА_3 , третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в :

01 червня 2020 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до Котової до ОСОБА_3 , третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову, з урахуванням уточнених вимог в редакції від 06.07.2021 року, ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , який є батьком її неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день смерті ОСОБА_4 з ним проживала його мати, тобто відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві спільної сумісної власності на підставі ОСОБА_6 свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 березня 2007 року Новомосковською міською радою Дніпропетровської області.

За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив.

Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 є неповнолітня донька померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати спадкодавця (відповідач) ОСОБА_3 .

У встановлений законом строк донька спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в подальшому про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкової квартири, яка належала померлому, проте постановою державного нотаріуса Голубової О.С. від 22 січня 2020 року у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено з тих підстав, що частки співвласників у спільному сумісному майні не визначені; крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197213418 від 22 січня 2020 року на все майно спадкодавця накладено арешт.

За цих обставин, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на приписи ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України вважає, що спірне нерухоме майно належить відповідачу ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, тобто по 1/3 частці кожному.

В зв`язку з наведеним, в позовній заяві ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 просила суд:

-визначити частку померлого ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що становить 1/3;

-визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-коридору; 2,5,1, - вбудованих шаф; 3- кухні; 4,6,7,8 житлових кімнат; 11 ванної кімнати; 12- вбиральні; І,ІІ - лоджій, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , яка складається з: 1-коридору; 2,5,1, - вбудованих шаф; 3- кухні; 4,6,7,8 житлових кімнат; 11 ванної кімнати; 12- вбиральні; І,ІІ - лоджій, в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року відкрите провадження у справі.

Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 16 вересня 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, уточнені вимоги в редакції від 06.07.2021 року підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника відповідача, остання просила розглядати справу без її участі, уточнені вимоги в редакції від 06.07.2021 року визнала, не заперечувала проти задоволення позову.

Представник третьої особи - Новомосковської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі.

У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі Дубліката свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 березня 2007 року Новомосковською міською радою Дніпропетровської області. належить квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13930041 від 19 березня 2007 року (реєстраційний номер: 18203800).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 372 ЦК України 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що частки ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер один із співвласників спірної квартири ОСОБА_5 , після смерті якого належну йому частку (яка не визначена) у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру за заповітом успадкувала його дружина ОСОБА_3 (відповідач), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом серії НМО № 906577, виданого 20 вересня 2017 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Голубовою О.С. за реєстровим № 2-491, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197100642 від 21 січня 2020 року.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 37 років помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 14 червня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 488, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 липня 2019 року.

Після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належну йому частку у спільному сумісному майні, а саме на спірну квартиру АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк донька спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в подальшому про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкової квартири, яка належала померлому, проте постановою державного нотаріуса Голубовою О.С. від 22 січня 2020 року у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено з тих підстав, що не визначені частки співвласників у спільному сумісному майні; крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197213418 від 22 січня 2020 року на все майно спадкодавця накладено арешт, а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог в частині визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим, суд застосовує наступні норми права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Суд наголошує, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Так, на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї доньки ОСОБА_2 , 2005 р.н. посилалася, зокрема, на те, що відсутність визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру позбавляє її доньку можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду із метою захисту спадкового права доньки.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

З урахуванням наведеного, суд вважає, що визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судому постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, оскільки на момент ухвалення рішення ОСОБА_4 вже помер, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлою особою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав неповнолітньої ОСОБА_2 , 2005 р.н., в інтересах якої діє позивач, за захистом якого вона звернулася до суду.

З огляду на наведе, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог в цій частині.

Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з 18 вересня 2004 року позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , актовий запис № 285, який між ними був розірваний у відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2010 року.

У даному шлюбі в них народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис 453 від 14 вересня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14 вересня 2005 року.

Як вже встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 37 років помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що 14 червня 2019 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 488, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 24 липня 2019 року.

Спадкова справа № 165/2019 після смерті ОСОБА_4 заведена Новомосковською державною нотаріальною конторою 18 червня 2019 року, номер у спадковому реєстрі 64337075, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 62097819 від 17 жовтня 2020 року.

За життя ОСОБА_4 заповіту не залишив.

Встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належну йому 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Право приватної спільної сумісної власності (без визначення частки) за померлим зареєстроване ІНФОРМАЦІЯ_7 за реєстраційним № 18203800, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197213418 від 22 січня 2020 року, № 197100642 від 21 січня 2020 року.

Згідно технічної документації, спірна квартира АДРЕСА_1 складається з: 1-коридору; 2,5,1, - вбудованих шаф; 3- кухні; 4,6,7,8 житлових кімнат; 11 ванної кімнати; 12- вбиральні; І,ІІ лоджій.

З матеріалів спадкової справи № 165/2019 вбачається, що у визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області звернулися неповнолітня дитина померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 (мати померлого). Інші спадкоємці судом не встановлені.

Встановлено, що постановою державного нотаріуса Голубовою О.С. від 22 січня 2020 року неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку спірної квартири було відмовлено, оскільки не визначені частки співвласників у спільному сумісному майні. Крім того, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197213418 від 22 січня 2020 року на все майно спадкодавця накладено арешт, а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні.

Як вже встановлено, частка спадкодавця ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майна становить 1/3 частки.

Таким чином, після смерті ОСОБА_4 частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме по 1/6 частці за кожним.

На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлені родинні відносини між спадкодавцем і спадкоємцями, а саме, що ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 був батьком неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сином відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Отже, донька та мати померлого є спадкоємцями за законом першої черги спадкування.

Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Встановлено, що ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_3 разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 08 січня 2020 року за вих. № 22.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, спадкодавець ОСОБА_4 у передбачений законом спосіб набув право власності на належну йому частку у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно;належна його 1/3 частка у спільній сумісній власності судом встановлена;відповідач ОСОБА_3 та неповнолітня донька спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх частка у спадковій квартирі становить по 1/6, яку кожен з них має право успадкувати за законом.

В той же час, суд вважає, що вимоги про визнання права власності на 1/6 спадкової квартири заявлені передчасно, з огляду на наступне.

Як вже встановлено вище, постановою державного нотаріуса Голубовою О.С. від 22 січня 2020 року неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири відмовлено, оскільки згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 197213418 від 22 січня 2020 року на все майно спадкодавця ОСОБА_10 накладено арешт, а тому видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 197213418 від 22 січня 2020 вбачається, що на все майно, що належить ОСОБА_4 накладений арешт (постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 20336898, виданий 14 червня 2018 року, видавник: державний виконавець Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Демчук Х.А.).

В матеріалах спадкової справи № 165/2019, заведеної після смерті ОСОБА_4 міститься претензія позивача ОСОБА_1 в інтересах доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до спадкоємців про стягнення заборгованості по аліментам в сумі 97 724,41 грн. Зокрема, в ній зазначено, що державним виконавцем завершене виконавче провадження у зв`язку зі смертю боржника ОСОБА_4 .

В той же час суд зауважує, що за наявності в матеріалах спадкової справи претензії кредитора до спадкоємців померлого ОСОБА_4 щодо заборгованості по аліментам, відсутні відомості про закриття виконавчого провадження та задоволення вимог кредитора, зокрема відсутні дані про зняття арешту з майна спадкодавця.

Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

За змістом ст.321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.59Закону України«Про виконавчепровадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Згідно із ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК України позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Суд, враховуючи наявність накладеного арешту на все майно спадкодавця ОСОБА_4 , відомості про зняття якого у суду відсутні, а також беручи до уваги той факт, що позивачем не здійснено жодних дій щодо його скасування в судовому порядку, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки вони передчасні.

При цьому, суд роз`яснює спадкоємцям, що кожен з них в подальшому не позбавлений можливості вирішення питання про зняття арешту з майна.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , 2005 р.н. до Котової до ОСОБА_3 , третя особа Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)про визначення частки співвласника у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим, визнання права власності в порядку спадкування за законом, - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

- третя особа: Новомосковська державна нотаріальна контра Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), , місцезнаходження за адресою: 51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Паланочна, буд. 5.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 07 лютого 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький