Постанова

Іменем України

22 лютого 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/2128/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 11 жовтня 2021 року

в складі судді Шум Л.М.

у цивільній справі №759/14000/16-ц Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства Перший Український Міжнародний Банк", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни,

треті особи: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Корпорейшн",

про визнання дій неправомірними, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати неправомірними дії щодо державної реєстрації права власності на предмет іпотеки - нежилі будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством Перший Український Міжнародний Банк" (далі - ПАТ "ПУМБ", Банк);

визнати протиправними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 28571521 від 03.03.2016 та індексний номер 28570232 від 03.03.2016, прийняті державним реєстратором Кобелєвою А.М.;

припинити право власності ПАТ "ПУМБ" на належні будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 15.09.2015 між ним та ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір, який забезпечувався іпотечним договором №20-2005-Ф від 15.09.2015, укладений між тими ж сторонами. Предметом іпотеки за вказаним іпотечним договором були дві нежилі будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ) та належали на праві власності ОСОБА_1 .

Зазначив, що 14.03.2016 він дізнався, що рішенням державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. за індексним №28571521 від 03.03.2016 та за індексним №28570232 від 03.03.2016 право власності на належні йому приміщення в позасудовому порядку зареєстровані за ПАТ «ПУМБ».

Позивач вважав, що перехід права власності на іпотечне майно лише на підставі договору іпотеки без підписання Акту приймання-передачі, є незаконним.

На думку позивача, такі дії державного реєстратора є неправомірними, оскільки не було перевірено, що згідно п. 4.5.2. Іпотечного договору, останній вважається правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, у разі підписання сторонами Акту прийому-передачі предмета іпотеки, якого підписано не було, і відповідно не заявлено для проведення державної реєстрації права власності.

Вважав, що за таких обставин рішенням державного реєстратора підлягає скасуванню з припиненням права власності ПАТ «ПУМБ» на об`єкти спірного нерухомого майна.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що висновок суду про відмову в задоволенні позову суперечить вимогам п. 4.5. Іпотечного договору та положенням ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", оскільки суд не врахував тієї обставини, що реєстрація права власності на спірні приміщення за ПАТ "ПУМБ" відбулася без наявності відповідних документів, а саме без підписання Акту прийому-передачі предмету іпотеки.

Судом також не враховано тієї обставини, що на момент здійснення реєстраційних дій на все спірне майно був накладений арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.03.2015, прийнятою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві. Додав, що на дану обставину зверталася увагу суду під час судових дебатів.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач - ПАТ "ПУМБ" та третя особа - ТОВ "Бізнес Корпорейшн" подали відзиви, в яких посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник ПАТ "ПУБМ" - Васильчиков І.В. та представник третьої особи ТОВ "Бізнес Корпорейшн" - Басараб Н.В. в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Пояснили суду, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту та подано даний позов до неналежного відповідача - ПАТ "ПУМБ", тоді як власником спірного іпотечного майна з 15.07.2018 є третя особа - ТОВ "Бізнес Корпорейшн".

Крім того, представник ПАТ "ПУМБ" - Васильчиков І.В. пояснив суду, що дружина позивача - ОСОБА_2 , яка є третьою особою у даній справі, зверталася до суду з позовом до ПАТ "ПУМБ" та приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про визнання недійсним іпотечного договору. Під час розгляду тієї справи суд дійшов висновку, що іпотечний договір є самостійною підставою для реєстрації за Банком права власності без додаткового підписання Акту приймання-передачі.

Відповідач - приватний нотаріус КМНО Кобелєва А.М., належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Третя особа - ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, та їхніх представників.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.09.2015 між ОСОБА_1 та ЗАТ «Донгорбанк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №2005-20-ф.

Виконання за даним кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором №20-2005-Ф від 15.09.2005, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Прокопенко Л.В. із змінами внесеними договором №1 від 17.10.2005, договором №2 від 24.10.2006 та договором №3 від 14.12.2006 (далі - Іпотечний договір).

Предметом іпотеки за вказаним Іпотечним договором виступили дві нежилі будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), що належали на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , право власності на яке було зареєстровано за ним 10.10.2005.

Рішеннями державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. за індексним №28571521 від 03.03.2016 та за індексним №28570232 від 03.03.2016 право власності на вищевказані нежилі приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ), було зареєстровано за ПАТ "ПУМБ". 14.03.2016 відбулася державна реєстрація права власності на дане нерухоме майно.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що у разі невиконання ним кредитних зобов`язань позивачем, Іпотечним договором було визначено звернення стягнення на майно на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або при підписанні акту прийому-передачі забезпеченого майна. Також вказував, що акт прийому-передачі не підписувався між сторонами Іпотечного договору, тому є неправомірними дії ПАТ «ПУМБ» та державного нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію та державну реєстрацію права власності на спірні приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір про те чи могло перейти право власності на іпотечне майно у позасудовому порядку на підставі іпотечного договору без підписання Акту-прийому передачі.

Законодавцем визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку погоджується сторонами в договорі.

Так, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 4.4. Іпотечного договору, підписаного позивачем, звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з умовами цього договору. Іпотекодержатель самостійно обирає способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, умовами пункту 4.4. Іпотечного договору передбачено позасудовий порядок звернення стягнення на нерухоме майно. Тобто, іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

В свою чергу, в пункті 4.5. Іпотечного договору визначено декілька способів такого звернення стягнення, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у порядку, передбаченому пунктами 4.5.1.- 4.5.3. цього договору.

Зокрема, п. 4.5.1. Іпотечного договору визначено, що право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Згідно п. 4.5.2. Іпотечного договору, у разі підписання сторонами Акту прийому-передачі предмета іпотеки цей договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що іпотечний договір не може бути самостійною підставою для реєстрації права власності на іпотекодержателя на іпотечне майно, позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачений п. 4.5.1. повністю узгоджується з положеннями статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Таким чином, як визначає законодавець, сам іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

При цьому, умовами Іпотечного договору, а саме п. 4.5.2.визначалось, що задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки може бути здійснено і при умові підписання сторонами Акту прийому-передачі предмету іпотеки.

Отже, у разі порушення боржником основного зобов'язання кредитор за умовами іпотечного договору вправі задовольнити свої вимоги в позасудовому порядку двома способами шляхом подання до державного реєстратора іпотечного договору, на підставі чого здійснюється державна реєстрація права власності на іпотечне майно. Також, кредитор може задовольнити свої вимоги і шляхом укладення з боржником Акту прийому-передачі предмета іпотеки, на підставі чого договір теж є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на іпотечне майно.

Аналіз наведених обставин та положень закону приводить до висновку, що кожний із зазначених в іпотечному договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме пункти 4.5.1. та 4.5.2., є самостійним способом.

З наведеного слідує, що позивач на власний розсуд трактує положення іпотечного договору та помилково вважає, що задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку можливе лише у разі підписання Акту прийому-передачі предмета іпотеки.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що реєстрація права власності на спірне майно за Банком не могла відбутися на підставі договору іпотеки без підписання Акту прийому-передачі предмета іпотеки.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорювані позивачем дії відповідачів є правомірними, а позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, тому не підлягають до задоволення.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилався на те, що на момент здійснення реєстраційних дій на спірне майно постановою виконавця від 16.03.2015 був накладений арешт на все нерухоме майно позивача, про що зазначено у позовній заяві та наголошувалося під час судових дебатів.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги, оскільки на вищевказані підстави позивач не посилався у позовній заяві і відповідно такі підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції. А згідно вимог ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач у відповідності до вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України, не звертався до суду з письмовою заявою про зміну предмету або підстав позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що про обставини накладення виконавцем арешту на спірне майно наголошувалося під час судових дебатів не вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не надав оцінки таким доводам, адже за приписами статті 242 ЦПК України в судових дебатах виступають учасники справи з промовами і в цих промовах можуть посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Як вже зазначалось вище, обставини накладення виконавцем арешту на спірне майно не досліджувалися судом першої інстанції.

Крім того, суд звертає увагу, у разі доведення порушеного права, належним відповідачем є останній власник нерухомого майна. А вимог до ТОВ "Бізнес Корпорейшн" позивачем не заявлено, ТОВ "Бізнес Корпорейшн" приймає участь у розгляді даної справи в якості третьої особи.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець