Провадження № 22-ц/802/73/22 Категорія: 8 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Карпук А. К., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із спільного майна за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником половини від 75/100 частин будинковолодіння згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08.05.2019 року та за договором дарування від 03.04.2017 року ј частини житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Інша половина 75/100 частини спірного будинковолодіння належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , які вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.05.2019 року після смерті матері.

Позивач зазначає, що вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на двох земельних ділянках, площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690 та площею 0,0141 га, кадастровий номер :03:001:6691, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: Луцький район, с. Зміїнець, що належали спадкодавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Позивач вказує, що згідно зі свідоцтвом про право власності за законом від 08.05.2019 року після смерті ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, була успадкована ОСОБА_1 і ОСОБА_3 по Ѕ частині відповідно.

Земельна ділянка площею 0,0141 га, кадастровий номер :03:001:6691, належить йому, за договором дарування земельної ділянки від 03.04.2017 року.

Оскільки добровільно сторони не можуть вирішити питання поділу майна в натурі, позивач звернувся до суду, щоб виділити йому у власність належні на праві власності частини будинковолодіння та земельної ділянки в натурі.

На підставі наведеного, та із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог і висновку будівельно-технічної експертизи, ОСОБА_1 просив суд припинити режим спільної часткової власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельну ділянку площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, та виділити йому в натурі в рахунок належних йому на праві власності 5/8 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами наступні приміщення: приміщення житлового будинку(А-1): 1-4 площею 25,4 кв.м, 1-5 площею 16,6 кв.м, 1-6 площею 12,1 кв.м, Ѕ гаража літньої кухні (Б), погріб з шийкою (В), сарай (Е), вбиральню (Д), Ѕ огорожі, Ѕ воріт з хвірткою, відповідно до висновку експерта № 8/2021 від 23.04.2021 р., та Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до схеми поділу земельної ділянки згідно з Додатком № 4 висновку експерта № 8/2021 від 23.04.2021 року. Також просив припинити право спільної часткової власності на 1/2 частки на вказану земельну ділянку. Просив стягнути із ОСОБА_3 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в будинковолодінні в розмірі 23404,12 грн та грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки земельної ділянки в розмірі 5410,75 грн і судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року позов задоволено.

Проведено поділ в натурі житлового будинку АДРЕСА_1 шляхом виділу в натурі належних співвласниками будинколодіння часток, а саме:

- ОСОБА_1 виділено у власність в натурі приміщення житлового будинку(А-1): 1-4, площею 25,4 кв.м, 1-5, площею 16,6 кв.м, 1-6, площею 12,1 кв.м, Ѕ гаража літньої кухні (Б), погріб з шийкою (В), сарай (Е), вбиральню (Д), Ѕ огорожі, Ѕ воріт з хвірткою, згідно з технічним паспортом та висновком № 8/2021 судової будівельно-технічної експертизи від 23.04.2021 року, що становить 5/8 (625/1000) частин будинковолодіння;

- ОСОБА_3 виділено у власність в натурі приміщення житлового будинку (А-1): 1-2 площею 7,3 кв.м, 1-3 площею 13,1 кв.м, прибудову (а): приміщення 1-7 площею 4,8 кв.м, 1-8 площею 7,1 кв.м, 1-1 площею 8,2 кв.м, ганок (а1), Ѕ гаража літньої кухні (Б), Ѕ огорожі, Ѕ воріт з хвірткою, згідно з технічним паспортом та висновком № 8/2021 судової будівельно-технічної експертизи від 23.04.2021 року, що становить 3/8 (375/1000) частин будинковолодіння.

Проведено поділ в натурі земельної ділянки площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, що розташована за адресою: Луцький район, с. Зміїнець, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, відповідно до схеми поділу земельної ділянки висновку № 8/2021 судової будівельно-технічної експертизи від 23.04.2021 року, що викладений у Додатку 4 експертизи, відповідно до якого:

- ОСОБА_1 виділено у власність земельну ділянку площею S2+S4=0,0287 га;

- ОСОБА_3 виділено у власність земельну ділянку площею S3=0,0310 га;

-залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельну ділянкою площею S1=0,0062 га.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, що розташована за адресою: Луцький район, с. Зміїнець, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки житлового будинку та земельної ділянки в розмірі 28814 грн 87 коп.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1536 грн 80 коп.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити нове - про виділ співвласникам їхніх часток.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості. Суд, беручи до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи та розмір часток у спільній частковій власності, а також з урахуванням того, що позивачу за договором дарування вже належало 1/4 частка у будинковолодінні із визначенням відповідних приміщень, дійшов висновку, що між двома співвласниками може бути здійснено поділ в натурі майна, що їм належить на праві спільної часткової власності відповідно до вимог ст.367 ЦК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України)

08 липня 1996 року мати сторін ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, яким належний їй житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями в с.Зміїнець Луцького району Волинської області заповіла в рівних долях своїм дітям - сторонам у даній справі.

Як видно із матеріалів справи, при житті спадкодавець ОСОБА_5 подарувала своєму синові - позивачу ОСОБА_1 частину спірного будинковолодіння та присадибну земельну ділянку площею 0,0141 га. Згідно з договором дарування частки житлового будинку від 03.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Галькевич Ю. Є., ОСОБА_1 отримав у власність 1/4 частину спірного житлового будинку, а саме, кімнату 1-4 загальною площею 16,6 кв.м., Ѕ частину гаража-літньої кухні «Б-1», погріб з шийкою «В» (а.с. 15-17). Одночасно цим договором посвідчено і дарування вказаної земельної ділянки площею 0,0141 га, кадастровий номер :03:001:6691.

Зазначене майно було зареєстроване за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.04.2017 р.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у порядку спадкування за заповітом після смерті їхньої матері ОСОБА_5 успадкували по Ѕ від 75/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , житловою площею 67,2 кв.м (а.с. 12).

Судом встановлено, що житловий будинок А-1 складається з наступних приміщень: 1-1 площею 8,2 кв.м, 1-2 площею 7,3 кв.м, 1-3 площею 13,1 кв.м, 1-4 площею 25,4 кв.м, 1-5 площею 16,6 кв.м, 1-6 площею 12,1 кв.м, 1-7 площею 4,8 кв.м, 1-8 площею 7,1 кв.м, а також прибудова «а» площею 25,2 кв.м, ганок «а1» площею5,2 кв.м, гараж-літня кухня площею 50,4 кв.м, сарай «Е» площею 23,4 кв.м., вбиральня «Д» площею 1,9 кв.м, погріб з шийкою «В» площею 11,7 кв.м, огорожа 53,3 пог.м, ворота з хвірткою 4,9 пог.м.

Сторони у спільному будинковолодінні користуються ним на праві спільної часткової власності.

Крім того, судом встановлено, що вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на двох земельних ділянках площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, та площею 0,0141 га, кадастровий номер :03:001:6691, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: Луцький район, с. Зміїнець.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 08.05.2019 року після смерті ОСОБА_5 земельна ділянка площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно по Ѕ частині (а.с. 18-20).

Земельна ділянка площею 0,0141 га, кадастровий номер :03:001:6691, належить позивачу ОСОБА_1 за договором дарування земельної ділянки від 03.04.2017 року.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №8/2021 від 23.04.2021 року (далі висновок судової експертизи), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , відповідно до наявних у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 правовстановлюючих документів, з відхиленням від ідеальної частки, підлягає поділу за наступним варіантом: І співвласнику пропонується виділити у власність в натурі приміщення житлового будинку(А-1): 1-4 площею 25,4 кв.м, 1-5 площею 16,6 кв.м, 1-6 площею 12,1 кв.м, Ѕ гаража літня кухня (Б), погріб з шийкою (В), сарай (Е), вбиральню (Д), Ѕ огорожі, Ѕ воріт з хвірткою; ІІ співвласнику виділити у власність в натурі приміщення житлового будинку (А-1): 1-2 площею 7,3 кв.м, 1-3, площею 13,1 кв.м, прибудова (а): приміщення 1-7 площею 4,8 кв.м, 1-8 площею 7,1 кв.м, 1-1 площею 8,2 кв.м, ганок (а1), Ѕ гаража літня кухня (Б), Ѕ огорожі, Ѕ воріт з хвірткою (а.с. 90-144).

Висновком експерта визначено, що загальна частка ОСОБА_1 у будинковолодінні становить 5/8 (625/1000) частки, частка ОСОБА_3 становить 3/8 (375/1000) часток та відповідає наявним у них правовстановлюючим документам з відхиленням за вартістю від ідеальної частки на користь ОСОБА_3 в розмірі 23404,12 грн (а.с. 90-144).

Разом з тим, експертом у висновку судової експертизи проведено поділ земельної ділянки площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані за адресою: Луцький район, с. Зміїнець, а саме, згідно з розподілом, зазначеним у Додатку 4 експертизи, відповідно до якого: ОСОБА_1 пропонується виділити у власність земельну ділянку площею S2+S4=0,0287 га; ОСОБА_3 - виділити у власність земельну ділянку площею S3=0,0310 га; а також пропонується залишити у спільному користуванні позивача та відповідача земельну ділянку площею S1=0,0062 га (а.с. 90-144).

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові

від 21 травня 2021 року у справі № 592/6413/18.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

До такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 205/9065/15-ц (провадження № 61-21409св18)

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 171/228/15-ц (провадження № 61-5812св19) зазначено, що «визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц (провадження № 61-13434св19) зроблено висновок, що «у справі, що переглядається, суди […] не врахували, що допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об?єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».

Не заслуговують на увагу покликання апелянта на рівність часток при поділі спірного нерухомого майна в цілому з наступних підстав.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Отже, сторони успадкували не ціле будинковолодіння, а лише 3/4 його частин, оскільки 1/4 частину спадкоємець подарувала позивачу при житті.

Згідно зі статтею 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Враховуючи наведені норми закону та наявність договору дарування частки житлового будинку від 03.04.2017 року, за умовами якого ОСОБА_1 отримав у власність 1/4 частину спірного житлового будинку, то поділу підлягає решта частини житлового будинку, а отже і презумпція рівності часток у всьому будинковолодінні у даному випадку не може бути застосована.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вимогам закону висновку проведеної судової будівельно-технічної експертизи у справі із визначенням варіанту поділу майна спростовуються матеріалами справи та процесуальною поведінкою апелянта.

Відповідно до вимог статті 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 76, частини першої статті 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частина 5 передбачає право сторони щодо заявлення клопотання про проведення судової експертизи, якою відповідач ОСОБА_3 не бажала скористатись як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не заявивши клопотання про проведення відповідної експертизи та не надавши інший висновок експертизи, проведеної за своєї ініціативи.

Без такого висновку експерта суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснити порівняльну та правову оцінку висновку наявної в матеріалах справи експертизи.

Окрім того, звертаючись до суду із указаним позовом, позивач самостійно обґрунтував необхідність захисту своїх інтересів наступним способом: припинення режиму спільної часткової власності на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,0659 га, кадастровий номер :03:001:6690; та виділ йому в натурі в рахунок належної йому на праві власності 5/8 частин спірного житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, при цьому пославшись одночасно на ст.358, 364, 367 ЦК України.

Однак, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського cуду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Дорани проти Ірландії").

У рішенні в справі "Каіч та інші проти Хорватії" ЄСПЛ зазначено, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 11 ГПК України.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19 (пункт 40) звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що «відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється».

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, правильно вирішив спір, поділивши в натурі майно між двома співвласниками та припинивши для обох право спільної часткової власності на вказане майно.

Отже, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 жовтня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді