АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року

м. Чернівці

Справа № 723/3485/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І, Лисака І.Н.

секретар Паучек І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дячук О.О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 липня 1956 року між ним та ОСОБА_4 був укладений шлюб, в якому у них народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

На момент її смерті з нею проживав позивач за адресою АДРЕСА_1 .

Вказує, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 на підставі права власності зареєстрований будинок по АДРЕСА_1 .

Вищевказаний будинок входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 їхні діти не зверталися до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті дружини ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно.

4 серпня 2021 року приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. видано позивачу постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за життя ОСОБА_3 подарувала спірний житловий будинок ОСОБА_5 .

Оскільки у ОСОБА_5 з 29 листопада 2003 року виникло право власності на спірний житловий будинок, таке нерухоме майно не входить до складу спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

ОСОБА_5 не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 та не був зареєстрований та не проживав у спірному спадковому житловому будинку на день смерті спадкодавця.

ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не надали суду жодного доказу на підтвердження набуття права власності на спірне спадкове майно ОСОБА_5 .

Суд неправомірно позбавив позивача ОСОБА_1 права на спадкове майно після смерті його дружини ОСОБА_3 .

Договір дарування не був зареєстрований у БТІ та ОСОБА_5 згідно вказаного договору дарування не було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно.

Такий договір дарування є нікчемним, оскільки не потягнув за собою реальних наслідків, а саме набуття права власності.

ОСОБА_5 фактично на протязі 17 років не прийняв дарунок та не реалізував свої права як власника спірного житлового будинку, не оплачував комунальні послуги з 2003 по 2020 рік, не здійснював щомісячні ремонтні роботи та не обслуговував прибудинкову територію вказаного житлового будинку.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

27 липня 1956 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, в якому у них народилося двоє спільних дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 263984804 від 1 липня 2021 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .

29 листопада 2003 року ОСОБА_3 оформила договір дарування, згідно якого подарувала сину ОСОБА_5 вищевказаний житловий будинок.

Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Коржан В.Д. 29 листопада 2003 року і зареєстрований в реєстрі за № 5607.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

На момент її смерті з нею проживав ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями, які прийняли спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 є його батько ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_9 , син ОСОБА_2 та за заповітом дочка ОСОБА_8 .

Постановою приватного нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. від 4 серпня 2021 року було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

ОСОБА_9 , ОСОБА_2 ОСОБА_8 подали до Сторожинецького районного суду позов про визнання за ними права власності по 1/ 4 частці спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (в яких передбачені перша, друга, третя, четверта та п`ята черги спадкування за законом).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (стаття 1267 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, що передбачено частиною першою статті 1273 ЦК України.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частина п`ята статті 1273 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) інших учасників справи, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункти 2 і 3 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Отже, наведеними нормами процесуального закону визначено, що вирішення питання щодо заміни належного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно вимог пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив про те, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті її матері ОСОБА_3 .

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 прийняла таку спадщину.

Отже, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у даній справі.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що саме між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , ОСОБА_2 ОСОБА_8 , які є спадкоємцями померлого ОСОБА_5 та залучені у даній справі в якості третіх сторін, існує спір щодо спірного житлового будинку.

Однак ОСОБА_1 не заявляв клопотання про залучення вищевказаних осіб в якості відповідачів.

З урахуванням викладеного, належними відповідачами у даній справі повинні бути ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстави пред`явлення його до неналежного відповідача.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 15 лютого 2021 року у справі №761/22108/16-ц та від 24 березня 2021 року у справі 1316/364/12.

Суд першої інстанції помилково зробив висновки щодо необґрунтованості та недоведеності позову, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі залучення до участі у справі всіх належних співвідповідачів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно за законом, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому слід змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367,368,374, 376,381,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2022 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10 березня 2022 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

І.Н. Лисак