Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області:

під головуванням судді Іванова А.П.,

при секретарі судового засідання Боті О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта», ОСОБА_3 про стягнення страхової виплати та відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок зіткнення джерел підвищеної небезпеки,

встановив:

14.12.2017 (позовна заява надіслана засобами поштового зв`язку 11.12.2017) представник позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Немеш І.В., звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», ОСОБА_3 з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 06.08.2019, просять:

стягнути з відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 50000 грн.; (позовна вимога №1)

стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 100000 грн.; (позовна вимога №2)

стягнути з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 50000 грн.; (позовна вимога №3)

стягнути з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 10000 грн. (позовна вимога №4)

В обґрунтування заявленого посилається на те, що 10.12.2014 на 669 км а/д «Київ-Чоп» сталась ДТП за участі автомобілів марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_3 та Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 . Орган досудового розслідування в постанові про закриття кримінального провадження зазначив, що винуватцем ДТП є відповідач ОСОБА_3 , в його діях наявні ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, а також вказано, що саме діями відповідача ОСОБА_3 було спричинено пошкодження автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 . Згідно з акту виконаних робіт №7 від 28.02.2015 сума збитків пошкодженого автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 становить 150289 грн. Окрім цього позивачем ОСОБА_1 сплачено за послуги евакуатора для транспортування автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 3600 грн. Зазначає, що автомобіль марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 застрахований у відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта». 09.06.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», однак відсутня інформація про повернення страхової виплати.

26.03.2018 представник відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» подав до суду відзив на позовну заяву (до уточнення такої представником позивачів заявою від 06.08.2019), в якому позов в частині стягнення з відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» матеріальної шкоди не визнає в повному обсязі. Вказану позицію обґрунтовує тим, що позивачі із заявою про страхове відшкодування не зверталися, належних документів не надали, чим позбавили відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» встановити дійсні обставини справи та визначити розмір страхового відшкодування, який завдано під час ДТП. Зазначає, що 09.06.2015 на адресу відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» надійшов адвокатський запит адвоката Немеша І.В., у відповідь на який було повідомлено останнього, що рішення по страховому випадку буде прийняте після отримання заяви на виплату страхового відшкодування від позивача ОСОБА_1 . Однак жоден із позивачів не звернувся із відповідною заявою, а тому листом від 21.12.2015 позивач ОСОБА_1 був повідомлений про відсутність законних підстав для виплати страхового відшкодування.

В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява адвоката Немеша І.В., подана в інтересах ОСОБА_1 , від 13.03.2020 про розгляд справи без участі сторони позивача.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явився, відзиву на позовну заяву, в тому числі уточнену заявою представника позивачів від 06.08.2019, до суду не подав.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У прохальній частині відзиву представник відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» просив розглядати справу без участі останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст .5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З постанови Сколівського районного відділу ГУ МВС України у Львівській області від 29.12.2014 з`ясовано, що 10.12.2014 на 669 км а/д «Київ-Чоп» відбулася ДТП за участі автомобілів марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_3 та Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_3 порушив ПДР України, що і стало причиною ДТП та призвело до технічних пошкоджень транспортних засобів, при цьому середньої тяжкості тілесних ушкоджень третім особам заподіяно не було, а тому в діях останнього наявні ознаки адміністративного правопорушення. Передбаченого ст. 124 КУпАП. (а.с.9).

В АСДС «Д-3» наявні дані про ДТП від 10.12.2014 за участі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 .

З постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.02.2015 (справа №308/1223/15-п) з`ясовано, що водій ОСОБА_3 10.12.2014 близько 01 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «Форд Сіера» д.н. НОМЕР_1 на 669 км. автодороги Київ - Чоп між селами Коросіїв - Козьове Сколівського району Львівської області в напрямку м. Чопа, не дотримався безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки Mitsubishi Lancer д.н. НОМЕР_2 , чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. За вказаною постановою відповідача ОСОБА_3 визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 02.04.2015 вказану постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження по справі закрито з підстав, передбачених п.7 ст.247 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст.38 КУпАП.

Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції про винуватість відповідача ОСОБА_3 є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, і підтверджується сукупністю зібраних, і перевірених доказів та апелянтом не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тому суд, розглядаючи даний позов, вважає обставину винуватості відповідача ОСОБА_3 у ДТП, що мало місце 10.12.2014 на 669 км а/д «Київ-Чоп» за участі автомобілів марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 під керуванням відповідача ОСОБА_3 та Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 під керуванням позивача ОСОБА_1 , доведеною.

Щодо позовної вимоги №1:

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

За вимогами ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія, транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.

У пп. 35.1 ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування

Згідно з пп. 36.1 ст. 36 Закону № 1961-IV страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пп. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пп. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Вказана позиція викладена у постанові ВП ВС від 11.12.2019 № 465/4287/15 (14-406цс19).

З полісу №АІ/4116719 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів видно, що автомобіль марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 , страхувальником якого значиться ОСОБА_4 , є забезпеченим транспортним засобом. Страховиком є відповідач ТДВ «Страхове товариство «Домінанта». Ліміт відповідальності останнього на одного потерпілого становить 50000 грн. у випадку заподіяння шкоди майну, франшиза 1000 грн. (а.с. 50)

З акту технічного стану автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 від 11.01.2015, складеного ОСОБА_5 , та акту виконаних робіт №7 від 28.05.2015, проведених ПП ОСОБА_6 , з`ясовано наявні у транспортного засобу пошкодження, а також вартість ремонтних робіт й деталей до транспортного засобу - 150289 грн. (а.с. 6-7, 8)

09.06.2015 (вхідна дата) адвокат Немеш І.В., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до керівника відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», з адвокатським запитом, в якому зазначив, що позивач ОСОБА_1 звертався до відділення СК в м. Тячів Закарпатської області та повідомив про настання страхового випадку, однак повідомлень про прийняття рішення про відшкодування або відмови у відшкодуванні страхового платежу не надходило. (а.с. 51)

16.06.2015 (вихідна дата) керівник відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» надав відповідь на вищевказаний запит, в якому наголосив про те, що для отримання страхового відшкодування необхідно подати страховику заяву про страхове відшкодування й зазначив, що по страховому випадку від 10.12.2014 буде прийнято рішення після отримання від ОСОБА_7 заяви на виплату страхового відшкодування. До відповіді додано бланк заяви. (а.с. 16/52)

21.12.2015 (вихідна дата) керівник відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» адресував ОСОБА_1 лист, в якому зазначено про відсутність законних підстав для виплати страхового відшкодування останньому, оскільки ним у строк, регламентований Законом № 1961-IV, не подано заяву про страхове відшкодування. (а.с. 53)

З викладеного з`ясовано, що позивачем ОСОБА_1 , транспортний засіб якого отримав пошкодження у ДТП від 10.12.2014, не дотримані регламентовані ст. 35 Закону № 1961-IV дії, а саме не подано заяву про страхове відшкодування до відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», в якому транспортний засіб винуватця ДТП забезпечений, в тому числі проігноровано лист від 16.06.2015 керівника відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», в якому останній наголошував про необхідність подання до СК заяви на виплату страхового відшкодування, додавши до листа відповідний бланк.

В постанові ВП ВС від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к зазначено наступне: у системному зв`язку зі ст. 36 положення пп. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Судом, в ході розгляду справи, не встановлено, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду в період з 10.12.2014 по 10.12.2015 з позовом спрямованим на одержання компенсації.

Тож, за наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що у зв`язку з пропуском позивачем ОСОБА_1 річного терміну звернення до відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» із заявою про виплату страхового відшкодування, останній правомірно, у відповідності до положень Закону № 1961-IV, відмовив у виплаті страхового відшкодування в межах страхового ліміту в сумі 50000 грн. З огляду на вказане, у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 50000 грн. з відповідача ТДВ «Страхове товариство «Домінанта» на користь позивача ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю.

Щодо позовної вимоги №2:

Відповідно до вимог п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З вищеописаного акту технічного стану автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 від 11.01.2015, складеного ОСОБА_5 , видно, що власником вказаного транспортного засобу є позивач ОСОБА_2 (а.с. 6-7)

З вищеописаної постанови про закриття кримінального провадження видно, що автомобілем марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 від 11.01.2015 при ДТП від 10.12.2014 керував позивач ОСОБА_1 (а.с. 9)

За ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана зокрема з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє зокрема транспортним засобом.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З полісу №АІ/4116719 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів видно, що автомобіль марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 , страхувальником якого значиться ОСОБА_4 (а.с. 50)

Разом з тим, з постанови апеляційного суду Закарпатської області від 02.04.2015 у справі 30/1223/15-п, а також з постанови про закриття кримінального провадження (а.с. 9) встановлено, що автомобілем марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 керував відповідач ОСОБА_3 .

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у постанові від 20 січня 2016 року.

Суд констатує, що страхове відшкодування страховиком не здійснено, у зв`язку із чим, у заподіювача шкоди виникає обов`язок відповідно до вимог ст. ст. 1166, 1187 ЦК України щодо відшкодування завданої ним шкоди.

Тож з метою дотримання абсолютного права позивача ОСОБА_1 на відшкодування завданих збитків, керованому ним автомобілем марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП від 10.12.2014, винуватцем якої є водій автомобіля відповідач марки Ford Sierra р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_3 , суд вважає підставною позовну вимогу про стягнення з останнього на користь позивача ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 100000 грн.

При цьому сума відшкодування визначена, виходячи з наступного.

З акту технічного стану автомобіля марки Mitsubishi Lancer р.н. НОМЕР_2 від 11.01.2015, складеного ОСОБА_5 , з`ясовано перелік пошкоджень вказаного транспортного засобу та їх характер (а.с. 6)

З акту виконаних робіт №7 від 28.05.2015, проведених ПП ОСОБА_6 , з`ясовано вартість ремонтних робіт й деталей до транспортного засобу, яка становить суму у 150289 грн. (а.с. 8)

Верховний Суду України у своїх постановах № 520/8867/15-ц від 13.11.2019 та № 522/1597/15-ц від 31.10.2019 дійшов висновку про те, що розмір страхового відшкодування повинен бути визначений саме звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати відповідним положенням законодавства.

Вищевказані акти не оспорюються відповідачами, до суду не надходили заперечення щодо належності та допустимості таких як доказу.

Окрім цього у відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи означену позовну вимогу, а саме стягуючи матеріальну шкоду з винуватця ДТП відповідача ОСОБА_3 саме на користь позивача ОСОБА_1 , який керував автомобілем, власником якого є ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб?єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб?єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 200/21325/15-ц та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Щодо позовної вимоги №3:

Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; моральна шкода відшкодовується грішми; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За роз`ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В позовній заяві не зазначено в чому полягає спричинена позивачу ОСОБА_1 неправомірними діями відповідачів моральна шкода, не вказано, з яких міркувань виходили позивачі та (або) їх представник, визначаючи розмір такої шкоди у 50000 грн., в обґрунтування заявленого не надано доказів, що суперечить ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода потерпілому виплачується страховиком лише у випадках, коли потерпілий зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди.

Виходячи з наведеного, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Щодо позовної вимоги №4:

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат.

Витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн., які заявлені позивачами до стягнення з відповідачів, не підтверджені відповідними документами, тому в задоволенні такої слід відмовити.

Окрім вищеописаних позовних вимог, суд вважає за необхідне надати відповідь на вказані позивачами в обґрунтування позовних вимог обставини.

Статтею 29 Закону № 1961-IV встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Так, в заяві про збільшення позовних вимог зазначено, що позивач ОСОБА_1 сплатив за послуги евакуатора для транспортування ушкодженого автомобіля з м. Стрий до м. Хуст 3600 грн. При цьому вказує, що дані витрати підтверджуються копією накладної №2 від 05.01.2015 від ОСОБА_8 , проте в матеріалах справи такого документу немає.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовані та доведені позовна вимога №2 та частково позовна вимога №3, у зв`язку з чим позов підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання якого за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 матеріальну шкоду у сумі 100000 /сто тисяч/ гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов