ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №522/15969/16

Апеляційне провадження № 22-ц/813/4452/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів-Вадовської Є.С., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року, постановлене під головуванням судді Абухіна Р.Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та позиції відповідача

У серпні 2016 року акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі- АТ«Укрсиббанк», банк) звернулось до суду з позовом, який в подальшому неодноразово був уточнений, до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтований тим, що 19 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» (в подальшому АТ «Укрсиббанк»), та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за яким остання отримала кредит в сумі 84 650 доларів США (в позові помилково зазначено 48 650 доларів США). В забезпечення виконання кредитного договору між сторонами укладено іпотечний договір від 19 жовтня 2007 року, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням боргових зобов`язань за кредитним договором, станом на 11 серпня 2016 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість у розмірі 194 529,29 доларів США, в тому числі: заборгованість за кредитом - 82 952,02 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 111 577,27 доларів США. Крім того, заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів складає 1 620 012,85 грн., з яких: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 530 143,66 грн. та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом 1089 869,19 грн. З інформаційної довідки від 10 серпня 2016 року банком встановлена незаконна зміна власника іпотечного майна без згоди банку, зокрема 20 серпня 2014 року власником стала ОСОБА_3 . Згодом представник позивача уточнив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за адресою предмета іпотеки зареєстровано дві різні квартири, тому квартира ОСОБА_3 з реєстраційним номером 18439044 не стосується предмета іпотеки; з 26 червня 2017 року власником предмета іпотеки є ОСОБА_1 . Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10 задоволено позов банку до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Посилаючись на викладене, банк, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед банком станом на 05 січня 2010 року у загальному розмірі 104 094,83 доларів США та 27 762,78 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 82 952,02 доларів США;

- заборгованість за процентами за користування кредитом 17 665,95 доларів США;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 8 197 грн;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 19 565,78 грн.

звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та вирішити питання про розподіл судових витрат (т.1 а.с.2-5, 131; т.2 а.с.28, 67, 199).

Представник відповідача позовні вимоги не визнав (т.2 а.с.135-136).

Представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначила, що із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк мав право звернутися до 2013 року, тобто протягом трьох років з моменту пред`явлення позову до суду про дострокове стягнення заборгованості, з яким банк звернувся до суду у 2010 році. Натомість з цим позовом банк звернувся до суду у серпні 2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності (т.3 а.с.2-3).

08 червня 2021 року представник АТ «Укрсиббанк» подав до суду клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та його поновлення. Заява обґрунтована тим, що рішення суду про дострокове повернення заборгованості, на яке представник відповідача посилається, як на дату почату перебігу строку позовної давності, вперше було звернуто до виконання у 2010 році. Постановою держвиконавця від 13 жовтня 2011 року виконавчий документ повернуто стягувачу. 04 квітня 2012 року банк повторно звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до ДВС, повідомлень про рух виконавчого провадження від ДВС банк не отримував. 04 жовтня 2016 року банк отримав лист ДВС про відсутність виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2016 року видано дублікати виконавчих листів та поновлено строк пред`явлення їх до виконання. 10 серпня 2016 року банком була виявлена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зміна власника іпотечного майна. За таких обставин звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить вже іншій особі, шляхом продажу на прилюдних торгах в рамках виконавчого провадження було неможливе, тому банк звернувся до суду з цим позовом. Посилаючись на викладене, представник банку зазначав про неможливість банку своєчасно звернутись до суду із вказаним позовом з причин, які від нього не залежали, у зв`язку з чим просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк (т.3 а.с.13-15).

Зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені банком позовні вимоги є обґрунтованими, однак банк звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування наслідків якої просив відповідач, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (т.3 а.с.38-40).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник АТ «Укрсиббанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного судового рішення:

- не враховано положення ч.5 ст.268, ч.1 ст.261 ЦК України щодо строку позовної давності. Зокрема, не враховано, що про зміну власника іпотечного майна та відповідно про особу, яка порушує права банка за кредитним договором, стало відомо лише 10 серпня 2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Банк проявив належну дбайливість про захист свого порушеного права, користуючись своїм законним правом на можливість реалізації предмету іпотеки в примусовому порядку неодноразово в рамках виконавчого провадження, але не мав можливості своєчасно звернутись із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника у зв`язку з тим, що не знав і не міг знати про те, що у іпотечного нерухомого майна змінився власник. Із позовом звернувся відразу як стало відомо про відчуження предмета іпотеки;

- не враховано положення ст.261 ЦПК України та такі обставини як: своєчасність та неодноразовість звернення банком до виконавчої служби для примусового виконання судового рішення; правомірне очікування від ДВС примусового виконання рішення суду; можливість побачити статус власника предмета іпотеки у банку з`явилась лише згідно постанови КМУ №786 від 30 вересня 2015 року; не врахування судом «сірої» схеми щодо незаконного відчуження предмета іпотеки; невиконання основного зобов`язання кредитного договору; стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами, а іпотека має похідних характер і діє до повного виконання кредитних зобов`язань;

- не розглянуто питання у чому складається неповажність причин пропуску банком строків позовної давності;

- не враховано існування у банку як у кредитора (за наявності рішення Київського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10 про стягнення заборгованості) «легітимних очікувань» на примусове виконання рішення суду у тому числі за рахунок іпотечного майна;

- не прийняв до уваги, що у випадку, коли кредитором було реалізовано право на судовий захист щодо стягнення боргу та отримано обов`язкове до виконання судове рішення про стягнення боргу з позичальника - кредитор не повинен нести ризиків, пов`язаних з застосуванням судом наслідків спливу строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки;

-в контексті принципу справедливості слід враховувати, що іпотека є додатковим акцесорним зобов`язанням та в даному випадку власником предмету іпотеки є особа, відмінна від боржника, яка стала власником іпотечного майна без відома АТ «Укрсиббанк» як іпотекодержателя;

- пред`явивши вимоги до боржників у грошовому зобов`язанні та встановивши 10 серпня 2016 року відсутність переданого в іпотеку майна, АТ «Укрсиббанк» правомірно та справедливо звернувся до нового власника предмета іпотеки;

- судом першої інстанції загалом повною мірою встановлені обставини, втім не здійснено правової оцінки дій банку як кредитодавця, так і неправомірних дій боржника щодо незаконного відчуження предмету іпотеки;

- суд першої інстанції взяв до уваги лише заяву про застосування строків позовної давності, але жодним чином не надав оцінку клопотанню банка про визнання причин пропущення строку позовної давності поважними та його поновлення, про що свідчить текст рішення суду від 03 серпня 2021 року, в якому згадується тільки про те, що банк подав таке клопотання;

- судом сформовано передчасний висновок про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності та неналежно оцінено докази у своїй сукупності.

В обґрунтування своїх доводів в апеляційній скарзі банк посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові 29 травня 2019 року у справі №668/9978/15, Верховного Суду в постановах від 03 червня 2020 року у справі 236/918/17, від 01 липня 2020 року у справі №161/8893/16 (т.3 а.с.43-48).

Представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначала, що:

- рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10 банк на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання, порядок виконання та строк дії договору. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року у даній справі банк звернувся поза межами строку позовної давності - лише 26 серпня 2016 року, а мав право звернутися протягом трьох років з моменту пред`явлення позову до суду про дострокове стягнення заборгованості, тобто до 2013 року;

- уточнивши 17 жовтня 2019 року позов, банк зменшив позовні вимоги та просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитом станом на 05 січня 2010 року у розмірі 104 094,83 доларів США, але змінив не тільки строк виконання основного зобов`язання, а й порядок і умови його виконання. Тобто, звернувшись із позовом про стягнення заборгованості у справі № 2-3382/2010 банк змінив валюту повернення кредиту, із долара США на гривню;

-суд першої інстанції вірно дійшов висновків, що АТ «Укрсиббанк» пропустило строк позовної давності на звернення із даним позовом, тому обґрунтовано застосував до позовних вимог банку строк позовної давності та відмовив у позові. Так, 27 грудня 2010 року державним виконавцем ВДВС Біляївського районного управління юстиції Одеської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 22310122, в якій вказано про відсутність майна у ОСОБА_2 22 квітня 2011 року ДВС винесено постанову №В-8/962 про відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_2 та 13 жовтня 2011 року - постанову № В-8/962 про повернення виконавчого документу у зв`язку з відсутністю майна боржника. Тобто банк знав з 2011 року про те, що квартира, яка є предметом іпотеки, вже не належить боржнику ОСОБА_2 . При цьому, позивачем не надано доказів відкриття виконавчого провадження та перебування виконавчого листа на примусовому виконанні до 2016 року. З листа Приморського ВДВС м.Одеси від 04 жовтня 2016 року за вих.№ 25154 вбачається, що станом на 2016 рік виконавчий лист № 2-3382 не перебуває у Приморському ВДВС. При цьому, у вказаному листі не зазначено відомостей щодо відкриття виконавчого провадження за заявою «Укрсиббанк» від 02 квітня 2012 року № 350/30-82/351 та перебування виконавчого листа на виконанні саме з 2012 року. Банк, не отримавши постанови про відкриття виконавчого провадження за зазначеною заявою з квітня 2012 року, тільки у 2016 році поцікавився станом виконавчого провадження, що достеменно свідчить про недбалість, недобросовісність та не зацікавленість апелянта у стягненні заборгованості, а запит було подано виключно з підстав штучного намагання поновлення строку для повторного пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачі дублікатів виконавчих листів. Наразі апелянт намагається використати дану відповідь для штучного поновлення строку позовної давності для зверненням з даним позовом;

- банк, як іпотекодержатель, мав право перевіряти предмет іпотеки. І якщо б банк з 2010 року, коли отримав рішення суду про стягнення заборгованості, хоча б один раз перевірив стан іпотечного майна, то достеменно міг встановити, що іпотечне майно змінило власника;

-ПАТ «Укрсиббанк» у 2011 році звернулося з заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси у справі №2-2460/10 від 25 лютого 2010 року та додаткового рішення від 09 квітня 2010 року, відповідно до яких було задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , АКІБ «Укрсиббанк» про визнання недійсним іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», та скасування заборони відчуження нерухомого майна та вилучення з Єдиного реєстру заборон запису про заборону відчуження квартири, що є предметом іпотеки. Ухвалою суду від 08грудня 2011 року позов було залишено без розгляду. Тому банк, встановивши, що в Реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон вилучені записи про іпотеку та заборону відчуження, мав право поновити своє право іпотекодержателя та записи у вказаних Реєстрах з моменту винесення ухвали від 08 грудня 2011 року, проте не скористався ним, що також свідчить про недбалість та байдужість до захисту своїх прав, як кредитора та іпотекодержателя;

-14 січня 2011 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно вже був наявний запис щодо реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_8 , тобто банк, у випадку належного здійснення своїх прав як іпотекодержателя, міг дізнатися про зміну власника предмету іпотеки та своєчасно в межах строків позовної давності звернутися до суду за захистом своїх прав;

- доводи апелянта про те, що він міг дізнатися про зміну власника іпотечного майна тільки у 2016 році з відкриттям вільного доступу громадськості до майнових реєстрів не заслуговують на увагу, оскільки банк у будь-який час міг скористатися послугами нотаріуса чи державного реєстратора як іпотекодержатель та отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, в рамках виконавчих проваджень №22310122 та №В-8/962 під час здійснення виконавчих дій щодо встановлення наявності у боржника нерухомого майна (отримання відомостей з КП «ОМБТІ») та при ознайомленні із матеріалами виконавчих проваджень банк міг дізнатися, що спірне іпотечне майно вже не належить боржнику ОСОБА_2 , так як на момент відкриття виконавчого провадження №22310122 (19 жовтня 2010 року) спірне нерухоме майно вже не належало боржнику ОСОБА_2 , оскільки в КП «ОМБТІ» вже було зареєстроване право власності за ОСОБА_9 (номер запису 379, в книзі: 722пр-138, реєстраційний номер майна 18439044) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л. від 17 липня 2010 року за реєстр.№ 2403;

- банком не наведено та не надано доказів в розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне (з 20 лютого 2010 року по 20 лютого 2013 року) подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- доводи апелянта, що про зміну власника предмета іпотеки стало відомо лише 10 серпня 2016 року не заслуговують на увагу, оскільки право на звернення з цим позовом у банку виникло після звернення із позовом про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором і жодним чином не пов`язане з часом відчуження спірного майна (т.3 а.с.64-67).

Правом відзиву на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_2 не скористалась.

У судове засідання, призначене на 22 лютого 2022 року, з`явилась представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 . Інші учасники судового процесу: представник банку та третя особа ОСОБА_2 , будучі належним чином сповіщені про слухання справи, не з`явились в судове засідання, що з огляду на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність (т.3 а.с.73-76). При цьому, враховано, що від представника банку до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність (т.3 а.с.78-81).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

19 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», а в подальшому АТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0,за умовами якого остання отримала в кредит кошти у розмірі 84 650доларів США на придбання нерухомості на строк до 19 жовтня 2018 року під 12,9 % річних (т.1 а.с.6-9).

В той же день (19 жовтня 2007 року) ОСОБА_2 придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу з ОСОБА_10 за 427482,50 грн., що еквівалентно 84 650доларів США(т.2а.с.105).

Вказана квартира з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передана ОСОБА_2 в іпотеку банку, про що свідчить договір іпотеки від 19 жовтня 2007 року (т.1 а.с.12-13).

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору 19 жовтня 2007 року були укладені договори поруки: №151226 між банком та ОСОБА_4 та №151223 між банком та ОСОБА_5 , відповідно до умов яких вони поручилися перед банком за неналежне виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору (т.2 а.с.94,97).

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2010 року у справі № 2-2460/10 задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , АКІБ «Укрсиббанк» про визнання недійним договору застави. Визнано недійсним іпотечний договір від 19 жовтня 2007 року , укладений між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» (т.1 а.с.14).

Додатковим рішенням від 09 квітня 2010 року у вказаній справі скасовано заборону відчуження нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д., та вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек записи про заборону відчуження та про іпотеку квартири(т.1а.с.15).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10 листопада 2011 року у справі №2-2460/10 задоволено заяву ПАТ «Укрсиббанк» та скасовано заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2010 року та додаткове рішення від 09 квітня 2010 року (т.1 а.с.16).

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2011 року цивільну справу №2-2460/10 залишено без розгляду, у зв`язку з неодноразовою неявкою позивача ОСОБА_7 в судові засідання (т.1а.с.17).

Згідно з ч.3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що власник квартири, що є предметом іпотеки, неодноразово змінювався після її придбання ОСОБА_2 та передачу в іпотеку банку (т.2 а.с. 4-5,105,106, 145,147,148,184). Зокрема:

- з 19 жовтня 2007 року власник ОСОБА_2 (за договором купівлі-продажу);

- з червня 2009 року ОСОБА_7 (за рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання нерухомого майна спільною власністю та розподіл майна);

- з 27 квітня 2010 року ОСОБА_11 (за договором купівлі-продажу);

- з 17 липня 2010 року ОСОБА_9 (за договором купівлі-продажу);

- з 24 грудня 2010 року ОСОБА_8 (за договором купівлі-продажу);

- з 26 липня 2017 року ОСОБА_1 (за договором дарування).

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10 задоволені позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за договором споживчого кредиту у сумі 831 197,27 грн. та судові витрати в сумі 1 820 грн. (т.3 а.с.4-6).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що через невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань перед банком по кредитному договору №0 від 19 жовтня 2007 року, станом на 05 січня 2010 року загальний розмір її заборгованості складає 831197,27 грн., з яких:

- 662 371,88 грн. - заборгованість за основним та простроченим кредитом;

-141 062,61 грн. - заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом;

-8 197 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

-19 565,78 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом (т.3 а.с.4-6).

14 вересня 2010 року на виконання вищевказаного судового рішення Київським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист №2-3382 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» грошової суми у розмірі 831 197,27 грн.

Постановою ДВС Біляївського РУЮ Одеської області від 19 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження №22310122 (т.3 а.с.17).

Постановою ДВС Біляївського РУЮ Одеської області від 19 жовтня 2010 року вказане виконавче провадження закінчено, у зв`язку з непроживанням боржника за адресою, вказаною у виконавчому листі, та відсутністю рухомого і нерухомого майна. Вказана постанова направлена сторонам та Другому Суворовському ВДВС Одеського МУЮ (т.3 а.с.18).

22 квітня 2011 року банк звернувся із заявою про примусове виконання до Другого Приморського ВДВС ОМУЮ, який постановою від 22 квітня 2011 року відкрив виконавче провадження №В-8/962 (т.3 а.с.19).

Постановою Другого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13 жовтня 2011 року виконавчий документ повернуто стягувачу, у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернуто стягнення (т.3 а.с.20).

04 квітня 2012 року банк повторно звернувся до Другого Приморського ВДВС ОМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження від 02 квітня 2012 року (т.3 а.с.21). Матеріали справи не містять доказів про відкриття виконавчого провадження за заявою від 02 квітня 2012 року або будь-який рух цього провадження.

Листом від 04 жовтня 2016 року Приморський ВДВС м.Одеси, розглянувши заяву банка від 02 вересня 2016 року, повідомив про відсутність на виконанні у відділі виконавчого листа №2-3382 про стягнення з ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку грошових коштів (т.3 а.с.22).

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2016 року банку видано дублікати виконавчих листів №2-3382/10 та поновлено строки пред`явлення їх до виконання (т.3 а.с.23).

Звертаючись до суду з позовом у цій справ, позивач, остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості станом на 05 січня 2010 року у розмірі 104 094,83 доларів США та 27 762,78 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 82 952,02 доларів США;

- заборгованість за процентами за користування кредитом 17 665,95 доларів США;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 8 197 грн;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 19 565,78 грн.

(т.2 а.с.199).

Позов надано банком до суду 29 серпня 2016 року (т.1 а.с.2).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом ст.ст. 526, 530, 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, ч.1 цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Неналежне виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 перед банком, у зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили.

Суд першої інстанції помилково зазначив в оскаржуваному рішенні про наявну заборгованість станом на 11 серпня 2016 року у загальному розмірі 194 529,29 доларів США та 1 620 012,85 грн., в той час як рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість за договором споживчого кредиту, що виникла станом на 05 січня 2010 року, у сумі 831 197,27грн., з яких:

- 662 371,88 грн. - заборгованість за основним та простроченим кредитом;

-141 062,61 грн. - заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом;

-8 197 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

-19 565,78 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом(т.3а.с.4-6).

Звернувшись до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та неустойки та визначив валюту повернення заборгованості саме у гривнях. Таким чином, АТ «Укрсиббанк» використало згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою.

Нарахування процентів та неустойки після 05 січня 2010 року є безпідставними, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Уточнивши остаточно позовні вимоги, банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості станом на 05 січня 2010 року, як у вищенаведеному судовому рішенні від 14 квітня 2010 року, але у розмірі 104 094,83 доларів США та 27 762,78 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 82 952,02 доларів США;

- заборгованість за процентами за користування кредитом 17 665,95 доларів США;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 8 197 грн;

- пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 19 565,78 грн. (т.2 а.с.199).

Отже, судовим рішенням, що набрало законної сили, на виконання якого видані виконавчі листи, які неодноразово звертались до виконання, встановлена заборгованість станом на 05 січня 2010 року майже в 4 рази менша (831 197,27грн.), ніж заборгованість, що зазначена банком у цьому позові (104 094,83 доларів США та 27 762,78 грн., що станом на день постановлення цієї постанови еквівалентно та складає разом 2 992 383,54 грн.).

За положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, враховуючи заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 14 квітня 2010 року у справі №2-3382/10, яке набрало законної сили, та заявлені позовні вимоги у цій справі (в остаточній редакції), колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за тілом та процентами у загальному розмірі 72 412,07 доларів США, що на день ухвалення цієї постанови еквівалентно 2 062 628,99 грн. При цьому, колегія виходила з такого розрахунку:1 700 484,08 + 362 144,91, де:

- 1 700 484,08 різниця між сумами заборгованості за кредитом, в рахунок погашення якої заявлено цей позов (82 952,02 доларів США, що еквівалентно на день ухвалення цієї постанови 2 362 855,96 грн) та стягнутої за судовим рішенням (662 371,88грн), виходячи з такого розрахунку (2 362 855,96 662 371,88);

- 362 144,91 різниця між сумами заборгованість по процентам, в рахунок погашення якої заявлено цей позов 17 665,95 доларів США, що еквівалентно 503 207,52 грн., та стягнутої за судовим рішенням у розмірі 141 062,61 грн, виходячи з такого розрахунку: 503 207,52 141 062,61.

Щодо позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 831 197,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом 662 371,88грн.; заборгованість за процентами 141 062,61 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 8 197 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 19 565,78 грн., стягнутої за судовим рішенням, що набрало законної сили, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Відповідно до вимог ст.23 Закону «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Відтак, аналізуючи наведене, вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який перейшло до відповідача, є обґрунтованими лише в частині погашення заборгованості у загальному розмірі 831 197,27 грн., які стягнуті судовим рішенням, що набрало законної сили.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що банк звернувся до суду із цим позовом поза межами позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, що є підставою для відмови у позові, а викладені причини для поновлення строку позовної давності не є поважними.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України).Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

За ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що банк, звернувшись у 2010 році до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, скористався наданим йому ч.2 ст.1050 ЦК України правом дострокового погашення заборгованості за кредитом та змінив строк виконання основного зобов`язання. Перебіг строку позовної давності починається саме з моменту звернення у 2010 року банку до суду з позовом про стягнення заборгованості.

У цій справі з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк звернувся лише 29 серпня 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності - більш ніж через три роки після настання строку виконання у повному обсязі основного зобов`язання.

При цьому, враховано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17.

Відтак, необґрунтовані позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту та процентів у загальному розмірі 72 412,07 доларів США, що на день ухвалення цієї постанови еквівалентно 2 062 628,99 грн. Тому у цій частині слід відмовити саме з підстав необґрунтованості.

В той час як обґрунтовані є вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 831 197,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом 662 371,88грн.; заборгованість за процентами 141 062,61 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 8 197 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 19 565,78 грн., стягнутої за судовим рішенням, що набрало законної сили. Однак, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач, тому у позові слід відмовити.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у п.58 постанови від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц зазначила, що у ЦК України та в Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням.

Сплив позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання за кредитним договором та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене та не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання без використання судового примусу, зокрема в позасудовому порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 362/6630/17).

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не вирішено по суті заява банка про поновлення строку позовної давності та визнання поважними причини пропуску строку позовної давності.

Слід зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц в частині застосування приписів ч.5 ст.267 ЦК України було зауважено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункти 23.6., 23.7. постанови).

Аналізуючи підстави, зазначені представником банку як поважні причини пропуску строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності, з огляду на таке.

У клопотанні банку про поновлення строк позовної давності, представник визнав, що початком перебігу позовної давності для судового захисту права банка на іпотечне майно є 16 лютого 2010 року (т.3 а.с.13-15).

Посилання представника банку на ту обставину, що про зміну власника іпотечного майна банку стало відомо лише 10 серпня 2016 року після відкриття вільного доступу громадськості до державних реєстрів не мають правового значення та спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 07 жовтня 2010 року АТ «Укрсиббанк» звернувся із заявою до відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області про прийняття до виконання виконавчого листа №2-3382/10, виданого 14 вересня 2010 року Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 831197,27 грн. При цьому, в заяві банк посилався на те, що боржнику належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки (т.3а.с.16).

Постановою державного виконавця ВДВС Біляївського РУЮ Одеської області від 19 жовтня 2010 року відкрито виконавче провадження (ВП № 322310122). Накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_2 . Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майно, яке належить боржнику в межах суми боргу(т.3а.с.17).

27 грудня 2010 року державним виконавцем ВДВС Біляївського районного управління юстиції Одеської області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 22310122, у зв`язку з тим, що за зазначеною у виконавчому листі адресою: АДРЕСА_2 , боржник ОСОБА_2 не мешкає, рухомого та нерухомого майна не має. Згідно довідок з реєструючих установ за боржником автотранспортні засоби та об`єкти нерухомості не зареєстровані. Згідно довідки про місце проживання боржник мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Копія цієї постанови направлена в тому числі і банку (т.3 а.с.18).

Отже, станом на 27 грудня 2010 року державним виконавцем не встановлено зареєстрованого на ім`я боржника ОСОБА_2 іпотечного майна за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки власником іпотечного майна на той час (24 грудня 2010 року) вже була інша особа ( ОСОБА_8 ).

З апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку вбачається обізнаність банка про вищезазначену постанову ДВС від 27 грудня 2010 року. Відтак, з копії цієї постанови банку стало відомо про відсутність у боржника ОСОБА_2 нерухомого майна, в тому числі і предмета іпотеки.

22 квітня 2011 року банк звернувся до Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання судового рішення. Постановою державного виконавця Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції за № В-8/962 відкрито виконавче провадження (т.3а.с.19).

13 жовтня 2011 року державним виконавцем Другого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції винесено постанову № В-8/962 про повернення виконавчого документу, у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можна звернути стягнення. При цьому в постанові зазначено, що відповідно до довідки КП «ОМБТІ та РОН» за боржником ОСОБА_2 зареєстровано домоволодіння по АДРЕСА_3 , яке відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна є іпотечним та знаходиться під арештом згідно ухвали Приморського районного суду м.Одеси№ 2-10772/10 від 12 липня 2010 року, у зв`язку з чим звернути стягнення на вищевказане домоволодіння не представляється можливим. Виконавчий документ повернуто стягувачу та копія постанови направлена сторонам (т.3а.с.20).

Отже, банку з постанов ДВС від 27 грудня 2010 року та 13 жовтня 2011 року було відомо про відсутність у ОСОБА_2 нерухомого майна у вигляді предмета іпотеки. Проте, банк не вживав жодного належного заходу щодо своєчасного захисту своїх порушених прав як іпотекодержателя.

Посилання апелянта на прояв банком дбайливості про захист порушеного права також не підтверджено матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 02 квітня 2012 року банк звернувся до начальнику Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 831197,27 грн.(т.3а.с.21).При цьому, матеріали справи не містять доказів відкриття виконавчого провадження за вказаною заявою, на що звертала увагу сторона відповідача. Після подачі вказаної заяви банком матеріали справи не містять доказів прояву зацікавленості банком до вересня 2016 року про рух виконання, оскарження дій державного виконавця щодо не виконання судового рішення, порушення строків його виконання тощо.

04 жовтня 2016 року Головне територіальне управління юстиції в Одеській області на заяву АТ «Укрсиббанк» від 02 вересня 2016 року надало відповідь, що на виконані у Приморському ВДВС м.Одеси не перебуває виконавчий лист №2-3382 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь АТ «Укрсиббанк» грошових коштів (т.3 а.с.22).

Посилання АТ «Укрсиббанк» на те, що банк неодноразово звертався до державного виконавця з приводу невиконання судового рішення не підтверджено жодним доказом.

Крім того, враховано, що банк у 2011 році звернувся з заявою про перегляд у справі №2-2460/10 заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 лютого 2010 року та додаткового рішення від 09 квітня 2010 року, відповідно до яких було задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , АКІБ «Укрсиббанк» про визнання недійсним іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк», та скасування заборони відчуження нерухомого майна та вилучення з Єдиного реєстру заборон запису про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою суду від 08 грудня 2011 року позов було залишено без розгляду.

27 квітня 2010 року ОСОБА_7 , скориставшись часом відсутності заборон на іпотечну квартиру, продав квартиру ОСОБА_11 , яка в свою чергу, 17 липня 2010 року продала квартиру ОСОБА_9 , яка 24 грудня 2010 року відчужила її ОСОБА_8 , яка 26 липня 2017 року подарувала її відповідачу ОСОБА_1 (т.1а.с.4-5,т.2а.с.145,146-зворот-148,164).

Однак, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки.

Банк, встановивши у 2011 році, що в Реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон вилучені записи про іпотеку та заборону відчуження, мав право поновити своє право іпотекодержателя та записи у вказаних Реєстрах з моменту винесення ухвали від 08 грудня 2011 року про залишення позову без розгляду, проте не скористався ним, що також свідчить про недбалість до захисту своїх прав, як кредитора та іпотекодержателя.

Доказів переривання строків позовної давності матеріали справи не містять.

У п.п. 4.1,4.2, 4.5 розділу 4, розділу 5 іпотечного договору від 19 жовтня 2007 року міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, в разі порушення кредитних зобов`язань. Однак, банк не скористався своїм правом вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, починаючи з 2010 року.

Колегія суддів погоджується із запереченнями відповідача, що посилання апелянта як на підставу поважності пропуску строку на те, що про зміну власника банку стало відомо лише у 10 серпня 2016 році, не мають правового значення, оскільки право на звернення з цим позовом у банку виникло після звернення із позовом у 2010 році про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором і жодним чином не пов`язане з часом відчуження спірного майна. При цьому, відсутність моніторингу діяльності працівників АТ «Укрсиббанк» та контролю за виконанням ними судово-претензійної роботи в період з січня 2010 року (з моменту подачі позову до суду про стягнення заборгованості) по серпень 2016 року (дата звернення з позовом про стягнення на предмет іпотеки) свідчить про бездіяльність АТ «Укрсиббанк» як сторони виконавчого провадження в частині судового захисту прав банку як іпотекодержателя.

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим (постанова Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі №909/1165/19).

Аналізуючи наведене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що банк не довів суду поважності причин пропуску строків позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Банком пропущено значний період часу строку позовної давності та наведено підстави, які не видаються переконливими, тому рішення про визнання поважними причини пропуску позовної давності може порушити принцип юридичної визначеності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 908/1846/17.

Крім того, слід зазначати, що ЄСПЛ в своїх рішеннях неодноразово порушував питання про те, що суд не може безпідставно поновлювати процесуальні строків.

Так, в рішенні ЄСПЛ «Пономарьов проти України» суд визначив, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, однак такі повноваження не є необмеженими.

В рішенні ЄСПЛ «Устименко проти України» судом було наголошено на тому, що безпідставне поновлення процесуальних строків судом є протиправним, порушує принцип юридичної визначеності та право на справедливий суд (ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод»).

З огляду на викладене, АТ «Укрсиббанк» не наведено достатніх обставин та доказів, які б підтверджували, що мають місце поважні причини пропуску строку для пред`явлення позову до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов не було пред`явлено до суду в межах строку позовної давності в результаті власного недбальства АТ «Укрсиббанк».

Посилання в апеляційній скарзі на низку постанов Верховного Суду не приймаються до уваги, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У цих справах застосовано інше нормативно-правове регулювання, ніж застосовано у справі, яка переглядається, з урахуванням встановлених у ній конкретних обставин.

Інші доводи апеляційної інстанції не спростовують висновки суду про пропуск банком строку позовної давності без поважних підстав. Поважних причин пропуску строку позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та не врахував, що позовні вимоги банку частково є обґрунтованими. Тому у позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у розмірі 72 412,07 доларів США (еквівалент 2 062 628,99 грн.) слід відмовити за необґрунтованістю, а в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в загальному розмірі 831 197,27 грн. за пропуском строку позовної давності. Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні не зазначено про розгляд заяви позивача про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності із наведенням відповідного обґрунтування.

Відтак, доводи апеляційної скарги банка знайшли своє часткове підтвердження в суді апеляційної інстанції, унаслідок чого, враховуючи положення ч.4 ст.376 ЦПК України, рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині та залишенню без змін в її резолютивній частині.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсиббанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 03 серпня 2021 року змінити в мотивувальній частині, залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 березня 2022 року.

Головуючий:

Судді: