Справа № 308/360/20
У Х В А Л А

Іменем України

17 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особа, яка не брала участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 року (у складі судді Лемак О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у січні 2020 р.

Просила визнати за нею право власності на реконструйований багатоквартирний житловий будинок із комерційними приміщеннями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з правом подальшого введення його в експлуатацію.

На обґрунтування позовних вимог указала, що вона в 2016 р. придбала квартири та об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Упродовж трьох років позивач здійснила реконструкцію указаного об`єкту без отримання відповідного дозволу. Під час цієї реконструкції ніяких заяв, претензій і скарг щодо реконструкції не надходило, що свідчить про відсутність порушення прав інших осіб у зв`язку з будівництвом указаного об`єкту.

Після завершення будівництва був виготовлений технічний паспорт із відміткою про проведене технічне обстеження, відповідно до якого встановлено можливість його надійної і безпечної експлуатації.

Позивач зверталася до відділу ДАБІ Ужгородської міської ради, однак їй надали роз`яснення про неможливість прийняття в експлуатацію самочинно збудованого об`єкту.

Самочинно реконструйований об`єкт нерухомого майна не суперечить вимогам ДБН і не порушує прав інших осіб, відтак є усі законні підстави для визнання за позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 р. позов задоволено: визнано за ОСОБА_1 право власності на реконструйований багатоквартирний житловий будинок із вбудованими комерційними приміщеннями загальною площею 837,8 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Указане судове рішення мотивоване обґрунтованістю і доведеністю позовних вимог.

Ужгородська місцева прокуратура (особа, яка не брала участі в справі) в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити.

Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-у матеріалах справи відсутні докази позасудового вирішення позивачем питання введення в експлуатацію об`єкта самочинного будівництва, відтак предмет спору відсутній;

-судом першої інстанції не досліджено відносини користування земельною ділянкою, не перевірено відповідність функціонального та цільового використання містобудівної документації;

-судом не враховано, що об`єкт забудови відноситься до історичного ареалу міста Ужгорода відповідно до відкритих джерел, відтак будівництво мало бути узгоджене з органами контролю у сфері охорони культурної спадщини.

Як на підставу порушення оскаржуваним рішенням прав держави в особі заявлених ним установ і наявність підстав для представництва в суді, апелянт посилається на таке:

-оскаржуваним рішенням узаконено самовільні, незаконні та недоброчесні дії позивача, які стали наслідком хаотичної забудови міста, ущільнення території непривабливими будинками та втратою свого архітектурного обличчя, що є безумовною загрозою порушення інтересів держави та територіальної громади;

-також інтерес держави полягає у неприпустимості допущення порушень встановленого законодавством порядку здійснення безпечного будівництва;

-оскаржуваним рішенням порушено інтереси держави у земельній сфері та сфері комунальної власності, оскільки порушено інтереси територіальної громади м. Ужгорода як власника земельної ділянки, що була надана в оренду.

У письмовому відзиві Ужгородська міська рада в особі представника С.Зеленяк просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Узагальнені заперечення зводяться до того, що прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді в особі обраного ним органу та не довів факту бездіяльності компетентного органу.

У письмовому відзиві позивач ОСОБА_1 також просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Узагальнені заперечення зводяться до такого:

-можливим механізмом узаконення самочинного будівництва є визнання права власності на збудований об`єкт за рішенням суду, після чого відповідно до п.10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» за № 461 у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з указаним Порядком за умови можливості його надійної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта;

-згідно з технічним звітом самочинно збудований об`єкт відповідає вимогам ДБН, а за генпланом м. Ужгорода 2004 р. ділянка розміщена в кварталі історично сформованої змішаної забудови та позначена як багатоквартирна житлова забудова, що відповідає чинній документації;

-зазначена прокурором підстава для здійснення представництва (а саме незабезпечення органами захисту інтересів держави шляхом оскарження судового рішення, про яке їм повідомлено 28.12.2020 р.) є необґрунтованою.

У судовому засіданні представники прокуратури та Департаменту культури, національностей і релігій Закарпатської обласної державної адміністрації підтримали апеляційну скаргу. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Студеняк О.С., не визнала скарги.

Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження із таких мотивів.

Згідно з положеннями ст. 56 ч.3 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справ № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначено, що: «відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган;2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 р. у справі № 924/1237/17, від 23.10.2018 р. у справі №906/240/18, від 01.11.2018 р. у справі №910/18770/17, від 05.11.2018 р. у справі № 910/4345/18).

Отже, в кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора, у цьому випадку з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в інтересах держави в особі уповноважених органів, які не брали участі у справі.

Апеляційним судом установлено, що Департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації (структурний підрозділ Управління охорони культурної спадщини, правового супроводу, організаційної та кадрової роботи, відділ охорони культурної спадщини), а після правонаступництва Департамент культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації (а.с.152) та виконавчий комітет Ужгородської міської ради (постійно діючий робочий орган з питань охорони культурної спадщини Ужгородської міської ради, структурний підрозділ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Ужгородської міської ради) не брали участі у справі та які не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження судового рішення від 27 лютого 2020 р.

28.12.2020 р. Ужгородська місцева прокуратура повідомила департамент культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчий комітет Ужгородської міської ради про здійснення представництва їх інтересів у суді шляхом апеляційного оскарження рішення суду (ак.с.102-104).

Того ж дня прокуратура подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 р. (а.с.84-100).

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Прокурор, звертаючись до суду, повинен, зокрема, обґрунтувати і довести бездіяльність компетентного органу.

Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Прокурор в апеляційній скарзі, зазначивши органи, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, як на підставу здійснення ним представництва, посилається на те, що вказані ним органи не забезпечили захист інтересів держави шляхом оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27.02.2020 р., а тому прокурор вступає в указану справу в їх інтересах.

У підтвердження підстав представництва і вступу прокурора у справу останнім до апеляційної скарги долучено повідомлення від 28.12.2020 р., адресоване Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчому комітету Ужгородської міської ради,яким прокурор повідомляє, що в інтересах держави в особі цих органів подано у справі апеляційну скаргу на рішення суду від 27.02.2020 р.

При цьому, повідомлення прокуратурою компетентних органів збігається із часом звернення прокурора до апеляційного суду з апеляційною скаргою (28.12.2020 р.).

Отже, прокурором не дотримано принципу попереднього повідомлення суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, та яке повинно передувати зверненню до суду, що прямо суперечить вимогам ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Тобто, прокурором фактично не надано можливість відповідним органам відреагувати на стверджуваненим порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, учинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання апеляційної скарги чи аргументованого повідомлення про відсутність такого порушення.

У зв`язку з цим не заслуговує на увагу твердження прокурора про те, що зазначені ним органи не оскаржили судове рішення протягом розумного строку.

Прокурором також не подано доказів, які б підтверджували факт невиконання або неналежного виконання указаними органами, які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави, пов`язаних із здійсненням державного контролю у сфері охорони культурної спадщини, містобудування та архітектури.

Таким чином, оцінивши фактичні обставини справи щодо представництва, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про наявність у прокурора підстав представляти інтереси держави у цій справі є передчасними.

Іншими словами, на момент подання апеляційної скарги прокурор недовів свого права на представництво інтересів держави в особі Департаменту культури Закарпатської обласної державної адміністрації та виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 р. у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194 гс 19) дійшла висновку, що якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.

У контексті наведеного та беручи до уваги, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора в інтересах держави підстав для представництва інтересів держави у цій справі не встановлено, колегія суддів вважає необхідним закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора з підстави, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати.

Керуючись ч.1 п.2, ч.2 ст. 362, ст.381 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

1.Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Ужгородської окружної прокуратури в особі Департаменту культури, національностей та релігій Закарпатської обласної державної адміністрації і виконавчого комітету Ужгородської міської ради (особа, які не брала участі в справі) на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 лютого 2020 року (у складі судді Лемак О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про визнання права власності закрити.

2.Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

3.Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 р.

Судді: