Справа № 158/1404/21 Головуючий у 1 інстанції: Шептицька Н. В.
Провадження № 22-ц/802/308/22 Категорія: 47 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції № 1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 21 травня 2021 року звернувся в суд з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції № 1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої неефективним розслідуванням, незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю слідчими СВ ВП № 1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження № 0000012 від 07.03.2014. Позовні вимоги мотивовано тим, що 07.03.2014 він звернувся до прокурора Ківерцівського району із заявою про вчинення злочину та внесення відомостей про це до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) і досудове розслідування триває вже сьомий рік. Кримінальне провадження (КП) зареєстроване за № 0000012 від 07.03.2014. В цьому КП слідчі п`ять разів виносили постанову про закриття і його про це в установленому порядку не повідомляли, копії постанови не направляли. Ухвалами судів декілька разів скасовувались ухвали слідчих про закриття КП, зроблені вказівки слідчим щодо того, які слідчі дії необхідно провести. За сім років в нього, як в потерпілого не відібрали пояснень. Все вказане свідчить про низьку ефективність, продуктивність та якість слідчих дій. Вважає, що бездіяльністю слідчих органів йому заподіяна матеріальна і моральна шкода. Він п`ять разів був змушений оскаржувати незаконні постанови слідчих і п`ять разів брати участь у судових засіданнях та доводити незаконність слідчих дій, що супроводжувалось ознайомленням з матеріалами КП, походами в поліцію, написанням клопотань, витратами часу та коштів на виготовлення копій документі, витратами на адвоката. Вказує, що його матеріальні витрати склали 5 000,00 грн. Моральну шкоду оцінює в 200 000,00 грн, яка полягає в тому, що йому, людині з інвалідністю, в незаконний спосіб встановили незаконний психіатричний діагноз, без висновку опікунської ради намагались визнати недієздатним, в примусовому порядку пройшов судову-психіатричну експертизу і 23 доби на цей час був позбавлений волі. Просить стягнути з відповідачів з спеціального рахунку Державної казначейської служби моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн, матеріальну шкоду в розмірі 5 000,00 грн та 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 08.09.2021 до участі у справі залучено співвідповідачів Головне управління Національної поліції у Волинській області, Управління міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої неефективним розслідуванням, незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю слідчими СВ ВП №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження №0000012 від 07.03.2014 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 5 000,00 гривень компенсації моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено. У задоволенні позовних вимог до Міністерства внутрішніх справ України, Відділення поліції №1 (місто Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу на зазначене рішення. Вважає, що рішення ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що при розгляді справи судом першої інстанції йому відмовлено в відшкодуванні витрат на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн, оскільки позивачем додано до позовної заяви договір № 009 від 12.05.2021 про надання правничої допомоги та квитанцію до прибуткового касового ордера на суму 4 000,00 грн, однак не надано розрахунку вартості правової допомоги, порядку обчислення, детального опису наданих послуг, що суперечить вимогам ст. 137 ЦПК України. Вважає, що він надав докази завдання йому матеріальної шкоди в розмірі 10 000,00 грн і такий розмір є обґрунтованим. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено йому в стягненні 200 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а стягнув тільки 5 000,00 грн не мотивувавши прийняте рішення. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву в частині сум відшкодування та стягнути на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 10 000,00 грн, у відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн, 4 000,00 грн на надання правової допомоги в суді першої інстанції та 3 000,00 грн на підготовку апеляційної скарги, визнати МВС відповідачем у справі.

Міністерство внутрішніх справ України подало відзив на апеляційну скаргу. Вказує, що у позовній заяві дані про протиправні дії (бездіяльність) та вину безпосередньо посадових осіб МВС України у спричиненні позивачу майнової та моральної шкоди відсутні, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем у цій справі. Щодо розмежування повноважень МВС України та Національної поліції України, то відповідно до Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 28.10.2015 № 878 перелік повноважень МВС не містить повноважень щодо проведення досудового розслідування, а відповідно до Закону України «Про національну поліцію» у складі поліції функціонують, зокрема, органи досудового розслідування. В частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правничу допомогу, вважає рішення правомірним. Просить відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач це особа чи державний орган, які порушили права людини. Його права порушили слідчі поліції, які працюють в системі МВС, саме тому відповідачем має бути МВС.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

За змістом ч. ч. 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.03.2014 позивач звернувся до прокурора Ківерцівського району із заявою про кримінальне правопорушення за статтями 364, 367 КК України, вчинені головою Ківерцівської міської ради В. В. Жгутовим. Дата внесення заяви позивача до ЄРДР 07.03.2014. Доручення про проведення досудового розслідування датоване 07.03.2014. Прокуратурою Ківерцівського району 07.03.2014 постановами визначено прокурорів у кримінальному провадженні; визначено місце проведення досудового розслідування КП територію міста Ківерці Волинської області та доручено його слідчому відділу Ківерцівського РВ УМВС України у Волинській області. 07.03.2014 прокурором прокуратури району винесена постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування.

30.04.2014 уповноваженою особою слідчого органу винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Постановою прокурора прокуратури району від 11.06.2014 постанову слідчого від 30.04.2014 скасовано як незаконну, оскільки розслідування проведено необ`єктивно та неповно, слідчим не проведено всіх необхідних слідчих дій для з`ясування усіх важливих обставин подій.

Уповноваженою особою слідчого органу 12.12.2014 винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) у зв`язку з відсутністю події кримінальних правопорушень.

З матеріалів КП встановлено, що слідчих дій у період з 11.06.2014 по 12.12.2014 проведено не було. Зокрема, відсутній протокол допиту свідка, на проведення якого є посилання у постанові від 12.12.2014. Супровідний лист про надіслання постанови від 12.12.2014 позивачу містить інформацію про те, що КП закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26.11.2015 закрито провадження з розгляду скарги позивача на постанову від 12.12.2014, оскільки 25.11.2015, тобто через одинадцять місяців, постановою заступника району постанова слідчого від 12.12.2014 скасована з тих підстав, що розслідування проведено необ`єктивно та неповно. Дано вказівки допитати ОСОБА_2 , і як свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Заступник прокурора району 10.12.2015 скерував КП для організації досудового розслідування начальнику СВ Ківерцівського відділення поліції ГУНП у Волинській області.

07.09.2016 уповноваженою особою слідчого органу винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. З матеріалів КП встановлено, що слідчі дії у період з 25.11.2015 по 07.09.2016 не проводились, відсутній протокол допиту свідка ОСОБА_5 на проведення якого є посилання у постанові від 07.09.2016. Супровідний лист про надіслання постанови від 08.09.2016 позивачу містить інформацію про те, що КП закрито у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Рожищенського районного суду Волинської області від 29.11.2016 постанову від 07.09.2016 скасовано з тих підстав, що жодної слідчої дії у даному кримінальному провадженні проведено не було. Зобов`язано уповноважену особу слідчого органу допитати ОСОБА_2 , і як свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 22.12.2016 допитано ОСОБА_5 як свідка.

Уповноваженою особою слідчого органу 28.04.2017 винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) у зв`язку з відсутністю події кримінальних правопорушень. Супровідний лист про надіслання постанови від 28.04.2017 позивачу містить інформацію про те, що КП закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.10.2018 постанову від 28.04.2017 про закриття провадження скасовано. В ухвалі зазначено, що слідчим не виконані всі вказівки ухвали слідчого судді Рожищенського районного суду Волинської області від 29.11.2016.

22.05.2020 винесена постанова про закриття кримінального провадження. З матеріалів КП встановлено, що слідчим не виконані всі вказівки ухвали слідчого судді Рожищенського районного суду Волинської області від 29.11.2016 та ухвали слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.10.2018. Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 29.03.2021 скаргу позивача задоволено, постанову від 22.05.2020 скасовано у зв`язку з поверхневим досудовим слідством. В ухвалі зазначено, що протокол допиту в якості потерпілого ОСОБА_1 від 24.07.2014 не містить підпису самого потерпілого і не може бути взятий до уваги, як процесуальна дія у кримінальному провадженні. Відсутні будь-які дані про відмову особи від підпису вказаного протоколу.

Кримінальне провадження № 0000012 на час розгляду справи знаходиться на стадії розслідування.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод від 04.11.1950 (ратифікована Україною 17.07.1997, дата набрання чинності для України 11.09.1997) визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обгрунтує її розмір.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Суд вказав, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

За ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскарження особою до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму о скарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Сам по собі факт скасування прийнятих слідчим поліціїї в порядку Кримінально процессуального Кодексу процесуального документу про закриття кримінального провадження не є доказом неправомірних дій і заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу.

При цьому суд першої інстанції вказав, що процесуальні дії в ході досудового розслідування здійснюються не в повній мірі, бездіяльність слідчих в рамках данного кримінального провадження носить систематичний характер.

Висновки суду першої інстанції, у яких визнано доведенність наявності завданої моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювачів (визнання незаконною бездіяльність), наявність причинного зв`язку між шкодою та діями заподіювача не оскаржуються і апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем оскаржується визначений судом розмір моральної та матеріальної шкоди.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» розміру шкоди є оціночними поняттями, суд має широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, виходив з конкретних обставин справи, характеру винних дій відповідача, ступеня настання негативних явищ в житті позивача, тривалість строку порушення його прав.

Не заслуговує на увагу посилання в апеляційній скарзі, що через незаконні дії він змушений був проходити судово-психіатричну експертизу, так як предметом позову є відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої, на думку позивача, неефективним розслідуванням, незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю слідчого при здійсненні досудового розслідування, а не дії представників міської ради при розгляді справи про визнання особи недієздатною. Позивач не надав суду доказів, що йому заподіяна моральна шкода у розмірі 200 000 грн.

На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу була завдана моральна шкода у розмірі 5 000 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено самого факту заподіяння йому діями та бездіяльністю органу досудового розслідування матеріальних збитків.

У апеляційній скарзі позивач збільшив позовні вимоги та просив відшкодувати йому 10 000 грн матеріальної шкоди. Цивільно-процесуальним законодавством не передбачено право позивача збільшувати позовні вимоги у суді апеляційної інстанції.

За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Витрати ОСОБА_1 на виготовлення копій документів, підготовку скарг, доїзд, не є матеріальною шкодою.

Суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні апеляційної скарги в частині вимоги про визнання МВС відповідачем у справі, оскільки, виходячи з змісту вимог позивача, даний орган не є належним відповідачем у цій справі. Суд першої інстанції встановив, що належним відповідачем по справі є Головне управління Національної поліції у Волинській області.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зазначене позивачем не подано до суду першої інстанції, а тому суд правомірно відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та давши їм належну правову оцінку, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та співставленні, дійшов обґрунтованого висновку часткове задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Позивачем в апеляційній скарзі заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 000,00 грн. Оскільки суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні апеляційної скарги позивача, то відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу позивача.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді