Справа № 713/48/22
Провадження №2/713/108/22
03.03.2022 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретарки судових засідань Паучек Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
У позові вказувала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .
У даному житловому будинку, крім неї та членів її сім`ї значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 , її колишній чоловік. Однак відповідач фактично не проживає у належному їй на праві приватної власності житловому будинку, без поважних причин більше п`яти років - з 2016 року. Не несе ніяких витрат на утримання будинку, не сплачує комунальні платежі, не веде спільне господарство. Тому відповідач вважається таким, що втратив право користування житловим приміщенням у належному їй будинку.
Житловий будинок не відноситься до спільного майна подружжя, оскільки був побудований нею особисто за власні кошти ще до шлюбу з відповідачем.
Зазначала, що реєстрація відповідача у житловому будинку порушує її право на вільне розпорядження і користування житлом, оскільки вона позбавлена права оформити субсидію на комунальні послуги.
Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 .
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, належно повідомлена про дату, час та місце розгляду справи по суті. До початку судового засідання представник позивачки адвокат Стадник І.П. надав до канцелярії суду заяву, у якій просив справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, щодо винесення заочного рішення не заперечують.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи по суті в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причини своєї неявки суду не повідомив та не подав у встановлений судом строк відзив на позов.
З письмової згоди представника позивачки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному об`ємі з таких підстав.
Судом установлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 07.03.2002 року виконавчим комітетом Вашківецької міської ради, зареєстрованого 15.03.2002 року у Вижницькому РБТІ.
У житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 зі згоди позивачки з 21.03.2002 року зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 27.01.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вижницького РУЮ Чернівецької області, довідкою про склад сім`ї №1872, виданою 13.12.2021 року ЦНАП Вашківецької міської ради та копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку по АДРЕСА_1 .
За вказаною адресою відповідач ОСОБА_2 не проживає з 2016 року, що підтверджується актами обстеження умов проживання №153 від 16.09.2021 року, №172 від 28.10.2021 року, №183 від 19.11.2021 року та №205 від 13.12.2021 року, виданими виконавчим комітетом Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області.
На даний час позивачка не може розпоряджатися належним їй на праві приватної власності житловим будинком, що розташований по АДРЕСА_1 , оскільки в ньому зареєстрований відповідач.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд застосовує такі норми права.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Аналогічні положення містяться у частині 1 ст.321 ЦПК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до чч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно частин 1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Права членів сім`ї власника на користування жилим приміщенням урегульовані статтею 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.
У частині 4 статті 9 ЖК Української РСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Положеннями ст.391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Суд враховує, що відповідно до положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
А відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Також суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.01.2020 року по справі №754/613/18-ц, у якому зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені.
У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище положень Конституції України, норм цивільного та житлового законодавства України в сукупності з положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку про те, що:
право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї;
припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, але виключно визначеним власником;
конкретне місце проживання є житлом особи і підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виключно за наявності достатніх та триваючих зв`язків цієї особи із конкретним місцем проживання;
будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом і повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним з переслідуваною законною метою, а тому повинно відбуватись виключно в судовому порядку;
у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.
Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
З наданих позивачкою безпосередньо досліджених у судовому засіданні письмових доказів судом установлено, що:
- з 15.03.2002 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 ;
- відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки (шлюб розірвано 27.01.2010 року);
- за згодою позивачки з 21.03.2002 року у належному їй на праві приватної власності житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 ;
- відповідач ОСОБА_2 з 2016 року за зареєстрованим місцем проживання не проживає, особистих речей у будинку немає, місце його проживання на території України позивачці не відоме.
Аналіз досліджених судом доказів в їх сукупності та встановлених на їх підставі обставин дає підстави для висновку, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім членом сім`ї позивачки, який був з її згоди зареєстрований у належному їй на праві приватної власності житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , однак без поважних причин, понад один рік за місцем реєстрації не проживає і з 2016 року втратив будь-які зв`язки з даним місцем проживання.
Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не представлено.
За встановлених судом обставин, право приватної власності позивачки ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування вказаним житлом.
На підставі викладеного, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 71, 72, 150, 156 ЖК Української РСР, практики Європейського суду з прав людини, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 354, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, Суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на праві приватної власності.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Іван ПИЛИП`ЮК