З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
23.02.2022 року м.Мостиська
Провадження 2/448/141/22
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Юрія БІЛОУСА,
за участю секретаря судового засідання Ірини РОМАНЧЕНКО,
про: збільшення розміру аліментів,
учасники справи:
позивачка ОСОБА_1 - не з`явилася,
її представник адвокат Тиндик Р.В.(ордер серії ВС №1018982) не з`явився,
відповідач ОСОБА_2 не з`явився,
безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
І. Короткий виклад обставин справи:
Позивачка ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про зміну (збільшення) розміру аліментів, в якій просила суд: збільшити розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500,00грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.03.2013 року, рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.11.2018 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають одну дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та знаходяться на її утриманні.
Стверджує, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2014 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 600 (шістсот) гривень щомісячно, починаючи з 11.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття
На даний час відповідач будь якої іншої допомоги на утримання дітей не надає, також не бере участі ні в духовному, ні в матеріальному житті своєї доньки, не несе і додаткових витрат на її утримання, а стягнутий розмір аліментів є недостатнім для належного матеріального утримання дитини.
Крім цього, зазначила, що відповідач працевлаштований та має достатній матеріальний рівень для того щоб утримувати дитину та має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено рішенням суду.
ІІ. Позиція учасників процесу:
Позивачка ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, однак в матеріалах справи міститься повноваження представника, згідно яких її інтереси представляє адвокат Тиндик Р.В. (ордер серії ВС №1018982).
Представник позивачки адвокат Тиндик Р.В., в судове засідання не з`явився, на попередньому судовому засіданні підтримав позовні вимоги своєї довірительки з мотивів, викладених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи.
Крім цього, відповідач ОСОБА_2 , отримавши копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 06 січня 2022 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.
Також, задля забезпечення принципу диспозитивності, змагальності, відкритості інформації, щодо справи та належного повідомлення відповідача про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи Мостиським районним судом Львівської області було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті «Судової влади України».
Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи, будь яких повідомлень про зміну адреси відповідач суду не подавав, а відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8, ч. 11, ч. 12ст. 128 ЦПК України вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи.
ІІІ. Процесуальні дії у справі:
Ухвалою суду від 06.01.2022 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився, а представник позивачки не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з таких підстав.
ІV. Обставини справи, встановлені судом:
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 березня 2013 року, рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.11.2018 року шлюб розірвано. Від шлюбу сторони мають одну дитину неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сім`ї №285, виданою Центром надання адміністративних послуг Мостиської міської ради Львівської області 21.01.2021 року.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.4 ст.82 ЦПК України).
За рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2014 року з ОСОБА_2 , стягуються на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 600 (шістсот) гривень щомісячно, починаючи з 11.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.
На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №448/551/14-ц, який перебуває на виконанні у Сокальському відділі державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (виконавче провадження ВП 43451521).
Будь-яких інших стягнень за виконавчими документами з відповідача ОСОБА_2 , не проводиться.
З часу ухвалення рішення суду відбулися зміни майнового стану позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .
Позивачка має задовільний стан здоров`я, працездатна, має на утриманні та вихованні ще одну неповнолітню дитину: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак доходів позивачки не вистачає для належного утримання дитини, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дітям, а також витрати на освітньо-виховний розвиток дітей, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно довідки про склад сім`ї №285 від 21.01.2021 року, виданою Центром надання адміністративних послуг Мостиської міської ради Львівської області, позивачка ОСОБА_1 зареєстрована та проживає із неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачкою не надано документів, що свідчать про значне погіршення її матеріального стану та жодних доказів на підтвердження того, що її матеріальний стан на момент звернення до суду із даним позовом (21.12.2021) є відмінним від матеріального стану, який існував на час ухвалення Мостиським районним судом Львівської області рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, зважаючи на той факт, що позивачкою не додано і жодного іншого доказу на підтвердження її дійсного матеріального становища.
Також слід зазначити, що позивачкою ОСОБА_1 не надано і доказів, які б підтверджували понесення нею додаткових витрат на дитину у зв`язку із досягненням шкільного віку, зростанням тарифів на оплату комунальних платежів, тощо, на які ОСОБА_1 , посилається у позовній заяві.
На переконання суду, посилання позивачки на збільшення витрат на дитину у зв`язку із початком учбового процесу, тощо, можуть бути лише підставою для стягнення додаткових витрат на дитину на підставі статті 185 СК України.
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 18.010.2021 року по виконавчому провадженні ВП №43451521 щодо примусового виконання виконавчого листа №448/551/14-ц від 15.05.2014 року, який складено державним виконавцем Сокальського відділу державної виконавчої служби у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Костюк Т.А., та долученого позивачкою до матеріалів позовної заяви, заборгованість по аліментах станом на 19.10.2021 року становить 5 994,86 грн.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 має задовільний стан здоров`я, інших дітей на утриманні не має, працездатний, перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 23.09.2020 року (призначений на посаду номера обслуги 3 обслуги 2 артилерійського взводу 3 артилерійської батареї артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи), що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 №2540 від 08.12.2021 року, долученою стороною позивача до матеріалів справи, яку суд вважає належним та допустимим доказом у справі.
Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією заочного рішення Мостиського районного суду Львівської області від 01.11.2018 року у справі №448/897/18; копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2014 року у справі №448/551/14-ц; копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 ; розрахунком заборгованості по аліментах від 18.10.2021 року по ВП №43451521; довідкою про склад сім`ї №285 від 21.01.2021 року; довідкою в/ч НОМЕР_1 від 08.12.2021 року за №2540; копією паспорта позивачки та іншими матеріалами справи.
V. Застосоване судом законодавство:
- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).
Міжнародне законодавство регламентує, що:
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі статтею 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).
ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ.
Сімейним кодексом України встановлено, що:
Частинами 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Згідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК (2947-14). При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину - не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.У випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Згідно із частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Статтею 192 СК України встановлено - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України, лише вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Національне законодавство регламентує, що:
Відповідно до частин 2 та 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
У відповідності до частини 2 статті 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Також, суд враховує, що стаття 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні.
Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.
VІ. Висновки суду:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , про зміну способу стягнення аліментів шляхом їх збільшення ґрунтуються на зміні законодавчо визначеного мінімального розміру аліментів на утримання дитини, недостатності суми фактично стягуваних аліментів для забезпечення потреб доньки та неможливістю вирішити даний спір в позасудовому порядку.
Звернувшись до суду з даним позовом, позивачка просила суд збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2014 року у справі № 448/551/14-ц та стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в її користь на утримання дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500 (двох тисяч п`ятсот) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Судом враховано матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також стан здоров`я дитини, ті обставини, що дитина сторін проживає разом з позивачкою ОСОБА_1 , самостійних джерел доходів немає, остання несе витрати по утриманню дитини, забезпечує її лікуванням в разі потреби, займається її вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль.
Окрім цього, враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дітей.
Суд вважає, що як позивачка, так і відповідач в рівних частках повинні утримувати свою доньку до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання.
Станом на 21.12.2021 року (дату пред`явлення позовної заяви) мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і становить 1309 грн. на дитину.
Статтею 9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів.
За нормами частини 2 статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 71 Закону «Про виконавче провадження» індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.
Абзацом 2 частини 1 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Доказів розміру аліментів, які фактично отримує позивачка ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_5 суду не надано.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20.06.2019 у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) дійшов висновку, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
За наведеного, збільшення мінімального гарантованого розміру аліментів, передбаченого Сімейним кодексом України є підставою для стягнення з боржника аліментів саме у такому розмірі державним виконавцем, а тому не є підставою для зміни (збільшення) розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Суд погоджується з твердженням позивачки, що дійсно з 2014 року змінювався розмір мінімальної заробітної плати в України.
Разом з тим, визначені Сімейним кодексом України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину визначаються виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не мінімальної заробітної плати.
Зміна розміру мінімальної заробітної плати не є підставою для зміни (збільшення) розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Таким чином, позивачка не позбавлена права звернутись до державного виконавця, в провадженні якого знаходиться виконавчий лист з виконання рішення про стягнення аліментів, із заявою про проведення індексації розміру призначених судом аліментів.
Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, однак і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.
Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, суд не вбачає можливості сплати відповідачем ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі, визначеному позивачкою ОСОБА_1 ..
Відхиляючи вимогу про стягнення аліментів у розмірі, визначеному позивачкою, суд зазначає, що при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
На переконання суду, діти від різних шлюбів мають однакове право на утримання від батьків, незалежно від перебування таких в шлюбі, та батьки не мають компенсувати необхідність утримання однієї дитини в визначеному ними розмірі за рахунок зменшення/збільшення обов`язку з утримання одних дітей, порівняно із іншими дітьми.
Як зазначалось судом мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою та зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Враховуючи, що відповідач є працездатною особою молодого віку, інших осіб на утриманні немає, працевлаштований та отримує дохід (грошове забезпечення), а позивачка не має можливості у повній мірі забезпечити доньку усім необхідним, суд, максимально враховуючи інтереси дитини, керуючись принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її фізичному, моральному, культурному, духовному і соціальному розвитку, дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини підлягають частковому задоволенню, а саме: у розмірі 2050 (двох тисяч п`ятдесят) гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що згідно вимог СК України зможе забезпечити виховання та утримання дитини на належному мінімальному рівні.
Відповідно до частини другої статті 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Крім того, позивачка не позбавлена можливості у подальшому звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів згідно статті 192 СК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наведених вище мотивів та підстав.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у випадку задоволення судом позову про зміну розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Таким чином, аліменти у сумі 2050 гривень щомісячно, слід стягувати з відповідача ОСОБА_2 , починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили.
При цьому, суд зазначає, що п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено допущення до негайного виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів, натомість, згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, тому позовна вимога про допущення до негайного виконання рішення суду у межах платежу за один місяць не підлягає до задоволення.
VI. Судові витрати:
Виходячи з вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про зміну способу стягнення аліментів.
Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Ураховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви про зміну розміру аліментів на підставі п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», вимоги позивачки були задоволені частково у відсотковому співвідношення 80%, слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 в дохід Держави судовий збір у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 40 коп., а решту суми судового збору компенсувати за рахунок Держави.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про збільшення розміру аліментів, - задовольнити частково.
Збільшити (змінити) розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30 квітня 2014 року у справі № 448/551/14-ц, та стягувати з ОСОБА_2 аліменти в користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 2050 (двох тисяч п`ятдесят) гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і досягнення дитиною повноліття.
Виконавчий лист за №448/551/14-ц, виданий на підставі рішення Мостиського районного суду Львівської області від 30.04.2014 року, - відкликати.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , НОМЕР_2 на користь Держави 726 (сімсот двадцять шість) гривень 40 коп. судового збору, а решту суми судового збору компенсувати за рахунок Держави.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було увалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28 .02.2022 року.

Суддя Юрій БІЛОУС

Рішення суду набрало законної сили «______»________________20___ року

Суддя Юрій БІЛОУС