РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

секретаря с/з Карпішиної С.С.,

за участі представника позивача адвоката Цюпик О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Богунської районної ради №19 від 21.08.1987 року йому як військовослужбовцю було надано для проживання квартиру АДРЕСА_1 ). У даній квартирі зареєстрована також відповідач, яка є його колишньою дружиною. За словами позивача, ОСОБА_1 фактично не проживає за місцем реєстрації з липня 2019 року, обов`язків по утриманню житла не здійснює, а також має у власності частину квартири, де може проживати. У свою чергу факт реєстрації відповідача у вказаній вище квартирі створює позивачу суттєві перешкоди, зокрема, щодо сплати комунальних платежів. З огляду на викладене у позовній заяві, ОСОБА_2 просить суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Цюпик О.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Додала, що речей відповідача у квартирі немає, натомість позивач зробив у ній ремонт і там наразі проживає.

ОСОБА_1 заперечила в судовому засіданні проти вимог позивача та пояснила, що квартира є службовою та отримувалась у 1987 році колишнім чоловіком разом з нею. Через п`ять років чоловіка звільнили з військової служби на тій підставі, за наявності якої квартира не може перебувати в статусі службової. Після того позивач не працював в армії. За словами ОСОБА_1 , вона працювала з 1983 по 2014 рік у військовому інституті, після чого вийшла на пенсію та не в останню чергу завдяки їй квартира не була виключена з числа службових. Відповідач визнала ту обставину, що має у власності 3/4 частини квартири по АДРЕСА_3 , де і проживає на даний час. Інша частина квартири по АДРЕСА_3 належить доньці, яка планує там жити і влаштувати своє життя. Окремо ОСОБА_1 додала, що проживала у квартирі до початку грудня 2020 року, однак після розлучення позивач вигнав її зі спірної квартири та змінив замки. Після того відповідач поїхала до батьків, а її речі вже пізніше привіз їй позивач. На даний час у спірній квартирі відсутні речі відповідача. На запитання суду ОСОБА_1 відповіла, що після тих подій не намагалась потрапити до квартири, у т.ч. через агресивну поведінку колишнього чоловіка. Позивач не проти розділити особові рахунки і сплачувати комунальні послуги.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Даною статтею також наведені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За загальним правилом у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Підлягають всебічній перевірці доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_337/ed_2019_12_20/pravo1/KD0003.html?pravo=1 - 33771 ЖК Української РСР строки.

Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується ордером на жиле приміщення серії АЖ №008973 від 30.01.1987 року. Ордер виданий виконавчим комітетом Богунської районної ради народних депутатів м. Житомира. За ордером до складу сім`ї позивача належала колишня дружина.

Крім позивача, у вказаній квартирі також зареєстрована ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою ОСББ «Андромеда-Житомир» від 04.09.2020 року за №626 та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області.

Відповідно до акту ОСББ «Андромеда-Житомир» від 03.09.2021 року відповідач не проживає за місцем реєстрації із липня 2019 року. У справі міститься ще один акт ОСББ «Андромеда-Житомир» про не проживання відповідача понад 6 місяців, датований травнем 2021 року.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справа № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що передбачено ч. 1 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі, наймачем якої є ОСОБА_2 , принаймні із грудня 2020 року.

У своїх поясненнях відповідач зазначала, що одного разу не змогла потрапити до спірної квартири у зв`язку зі зміною замка позивачем ОСОБА_2 та після грудня 2020 року не навідувалась до квартири, у тому числі й через агресивну поведінку позивача. Разом з тим ОСОБА_1 взагалі не було надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили наведені нею обставини щодо причин не проживання у спірному приміщенні, зокрема мова йде про агресивну поведінку протилежної сторони. Так, матеріали справи не містять, зокрема, доказів звернення відповідача з даного приводу до правоохоронних або судових органів, процесуальних рішень останніх, відсутні відповідні показання свідків, а також доказів сплати за комунальні послуги, котрі підтверджували б не втрату цікавості ОСОБА_1 до житла тощо. До того ж ОСОБА_1 безпосередньо в судовому засіданні визнала, що після грудня 2020 року не навідувалась до квартири по АДРЕСА_5 та у спірній квартирі відсутні її речі.

Задовольняючи позов, суд також враховує наявність у відповідача на праві приватної власності частини квартири, у якій вона проживає на час розгляду справи.

Отже наведені вище та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 не проживала та не використовувала спірне приміщення понад 6 місяців без поважних причин, а визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою за обставин цієї справи, є пропорційним заходом по відношенню до необхідності захисту права користування житлом.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 71, 72 ЖК Української РСР, ст.ст. 10-13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_6 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя