РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.,

секретар судового засідання Прокопчук Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, нарахування та виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Рівненського державного гуманітарного університету (далі відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Рівненського державного гуманітарного університету №284-04-01 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи» щодо відсторонення її провідного бухгалтера Рівненського державного гуманітарного університету та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй належну заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за займаною посадою.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона працює на посаді провідного бухгалтера Рівненського державного гуманітарного університету. 01 листопада 2021 року їй відповідачем надано для ознайомлення наказ № 203-01-01 від 01 листопада 2021 року «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08 листопада 2021 року», яким доведено до відома інформацію про обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та зобов`язання надати керівництву докази проведення вакцинації в строк до 08 листопада 2021 року. На її переконання як вакцинація проти COVID-19, так і надання інформації щодо факту її вакцинації чи невакцинації є виключно її правом, а не обов`язком. Вона зверталася з заявами та скаргами за захистом своїх порушуваних прав як до керівника, так і в інші інстанції.

08 листопада 2021 року її відсторонили від роботи на підставі наказу Рівненського державного гуманітарного університету №284-04-01 від 08 листопада 2021 року «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи» згідно Додатку 1, Додатку 2. Вона вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Підставами для скасування наказу є невідповідність його законодавству України та порушення порядку та способу видання наказу.

Їй відомо, що станом на 08 листопада 2021 року ректор ОСОБА_4 був тимчасово непрацездатним та перебував на лікарняному, а тому не міг виконувати посадові обов`язки і підписувати наказ. Оспорюваний наказ підписаний не уповноваженою особою. При цьому, додатки до наказу відрізняються та містять різні списки працівників, які відсторонюються від роботи.

Також, при укладенні з нею трудового договору роботодавцем та/чи законом не було встановлено вимогу щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19. У трудовому договорі, наказі про прийом її на роботу, посадовій інструкції відсутні вимоги щодо вакцинації проти COVID-19. Тобто, жоден підписаний нею документ не встановлює такого зобов`язання як умови для виконання нею роботи, так і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення.

У випадку, коли відповідач вважає таку умову обов`язковою для продовження виконання нею трудових обов`язків, що є зміною істотних умов праці, він мав би вчинити це у передбачений законом спосіб та належним чином оформити.

Крім того, відсторонюючи її повністю від роботи, відповідач не врахував, що вона мала можливість і право працювати дистанційно, про що подавала відповідну заяву роботодавцю.

Також, вона має право на працю, захищена від протиправних посягань та дискримінації з боку держави, фізичних та юридичних осіб приватного права та має інші невичерпні права, що не передбачені Конституцією та законами України. Скасування її прав не допускається, навіть за умови, що це вимушені дії, направлені на забезпечення суспільного блага. Обмеження її прав і свобод можливе виключно на підставі закону.

Стаття 46 КЗпП України в сукупності з іншими нормами трудового права не надає правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від COVID-19. Чинним законодавством прямо не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Отже відповідач порушив її гарантоване право та законний інтерес на працю, що включає можливість заробляти собі на життя. Оспорюваний наказ не містить чіткої і зрозумілої інформації щодо розміру оплати періоду на який її відсторонено.

Також вказує, що перелік хвороб, встановлений частиною першою статті 12 Закону України «Пре захист населення від інфекційних хвороб» є вичерпним і серед нього відсутня коронавірусна хвороба COVID-19. А люди, що роблять собі щеплення, по суті, є добровольцями-експериментаторами, учасниками медичного експерименту. Жодна вакцина в світі від коронавірусної хвороби не завершила повний цикл клінічних випробувань, тому її застосування має бути виключно добровільним, а примус до її застосування є нічим іншим, ніж проведенням незаконного медичного експерименту на людях.

Будь-яке втручання у сферу здоров`я може здійснюватися тільки після добровільної та свідомої згоди на нього відповідної особи. Такій особі заздалегідь надається відповідна інформація про мету і характер втручання, а також про його наслідки та ризики. Відповідна особа у будь-який час може безперешкодно відкликати свою згоду.

Окрім того, частина друга статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» встановлює імперативну норму права, що обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарної-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відповідне подання сторони не отримували, оскільки його не існує, а отже відповідач не мав підстав для того, щоб без подання Держсанепідемслужби відсторонити її від роботи.

Станом на момент подачі позову, а також запровадження карантину постановою № 211 від 11 березня 2020 року Кабміном, в Україні, воєнного чи надзвичайного стану не запроваджено, тому обмеження прав і свобод людини та громадянина України, Урядом України, не допускається, і, як наслідок, встановлені поточні обмежувальні протиепідемічні заходи - протиправні та неконституційні.

У поданому до суду відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Вказує, що позивач працює на посаді провідного бухгалтера Рівненського державного гуманітарного університету. 01 листопада 2021 року було видано наказ по РДГУ № 203-01-01 «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08 листопада 2021 року» та 08 листопада 2021 року видано наказ № 284-04-01 «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи».

Зазначені накази видано керуючись статтею 46 КЗпП України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236, Переліком медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Такі накази було належним чином доведено до відома працівників університету та зокрема позивача, про що остання не заперечує.

У зв`язку з позицією позивача, як з приводу негативного ставлення до проведення щеплення проти хвороби COVID-19, так і надання інформації закладу щодо наявності такого щеплення, 08 листопада 2021 року позивач за наказом від 08 листопада 2021 року №284-04-01 відсторонена від роботи.

Рішення відповідача про відсторонення позивача від роботи є обґрунтованим, містить належні посилання на норми чинного законодавства, що дають підстави для відсторонення позивача від роботи.

При цьому, позивачем жодним чином не підтверджено факт перебування на лікарняному ректора ОСОБА_4 , натомість згідно табеля обліку робочого часу 08 листопада 2021 року ректор РДГУ перебував на роботі, а тому відповідно увесь обсяг повноважень для видачі наказу мав.

Звертає увагу на те, що посадовою інструкцією бухгалтера із заробітної плати Рівненського державного гуманітарного університету, з якою позивач була ознайомлена під особистий підпис, передбачено, що той у своїй діяльності керується чинним законодавством України.

Також відповідач не визнає втручанням в приватне життя позивача вимогу про надання сертифікату про профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про абсолютне протипоказання до такої вакцинації, оскільки така вимога не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформація про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві не міститься. Відтак, COVID-сертифікат не є медичною таємницею.

З огляду на зазначене вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, а тому заперечує наявність підстав для задоволення похідної вимоги про виплату невиплаченої заробітної плати за час відсторонення позивача від роботи.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві та додатково вказує, що зазначені у відзиві відповідача нормативно-правові акти не передбачають у переліку професії або посади бухгалтера для проведення обов`язкового профілактичного щеплення. Крім цього, стверджує, що в правовому полі чинного законодавства України карантин не введено. А обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина підзаконним актом суперечить Конституції України. Таким чином, діюча Постанова КМУ від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» зі змінами внесеними Постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 просили позов задовольнити з підстав у ньому наведених. Окрім того, представник позивача ОСОБА_2 вказала, що у наказі не зазначено прізвище позивача, а лише в додатку, що є порушенням порядку видання наказу.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Позивачем були подані клопотання про відстрочення від сплати судового збору, про витребування доказів, які ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 06 грудня 2021 року, від 13 грудня 2021 року, від 16 лютого 2022 року залишені без задоволення.

Заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом ОСОБА_1 займає посаду провідного бухгалтера Рівненського державного гуманітарного університету.

Відповідно до наказу т.в.о ректора Рівненського державного гуманітарного університету «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08 листопада 2021 року» №203-01-01 від 01 листопада 2021 року наказано проректору з навчально-виховної роботи ОСОБА_5 , начальнику відділу охорони праці, техніки безпеки та охорони здоров`я ОСОБА_6 , керівнику групи з адміністрування сайту Левчуку В.В., довести до відома всіх працівників інформацію про обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року шляхом розміщення даного наказу та повідомлення на веб-сайті університету. Начальнику відділу кадрів ОСОБА_7 до 02 листопада 2021 року наказано подати начальнику відділу охорони праці, техніки безпеки та охорони здоров`я ОСОБА_6 списки усіх працівників, які перебувають у трудових правовідносинах з РДГУ. Керівникам всіх структурних підрозділів до 15:00 год. 04 листопада 2021 року - подати начальнику відділу охорони праці, техніки безпеки та охорони здоров`я ОСОБА_6 інформацію про вакцинованих та невакцинованих працівників університету згідно форми (Додаток 1). Відповідальність за достовірність наданої інформації про вакцинованих, невакцинованих працівників та допущення невакцинованих працівників до роботи покладено на керівників відповідних структурних підрозділів. Неподання списків і копій документів керівниками структурних підрозділів та самими працівниками вирішено вважати як відсутність щеплення проти COVID-19 та підставою для відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року. Керівникам структурних підрозділів після відсторонення працівників від роботи забезпечити функціонування структурного підрозділу у повному обсязі шляхом переміщення працівників відділу у межах посади і кваліфікації, обумовленої трудовим договором. Відділу кадрів: тимчасово відсутніх працівників (відпустка, листок непрацездатності), які відмовляються, або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, відсторонювати від роботи без збереження заробітної плати з моменту їх виходу на роботу; у разі усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи, підготувати наказ про допуск до роботи працівника. Відсторонених працівників допускати до роботи після подання відповідної заяви, завізованої керівником структурного підрозділу та начальником відділу охорони праці, здоров`я людини та техніки безпеки, надання копій підтверджуючих документів (документ про щеплення проти COVID-19 або довідка про абсолютні протипоказання до профілактичних щеплень) та видання відповідного наказу.

Як вказує позивач 01 листопада 2021 року її було ознайомлено із вказаним наказом.

01 листопада 2021 року Повідомленням про обов`язковість вакцинації проти COVID-19 та відсторонення від роботи від 08 листопада 2021 року №01-09/1101 всіх працівників університету повідомлено, що 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників університету. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням від 04 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №123 просять до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених до використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовті сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених до використання в надзвичайних ситуаціях. Також повідомлено про можливість надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. У разі, якщо до 05 листопада 2021 року не буде надано одного із зазначених документів повідомлено, що 08 листопада 2021 року буде відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Також проінформовано, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплату тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за працівника страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде і до стажу, що дає право на щорічну відпустку.

08 листопада 2021 року наказом ректора Рівненського державного гуманітарного університету ОСОБА_4 «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи» №284-04-01 від 08 листопада 2021 року на виконання наказу по РДГУ від 01 листопада 2021 року «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації проти COVID-19 та відсторонення працівників від роботи з 08 листопада 2021 року», керуючись статтею 46 КЗпП України, частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року №1236, Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595 та з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби наказано з 08 листопада 2021 року відсторонити від роботи (виконання робіт) працівників РДГУ згідно списку (Додаток 1, Додаток 2) до моменту усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи, тимчасово відсутніх працівників (відпустка, листок непрацездатності), що вказані в Додатку 1, Додатку 2, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень, відсторонити від роботи з моменту їх виходу на роботу з дня закінчення відпустки або листка непрацездатності. Оплату праці на час відсторонення проводити з урахуванням вимог ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Керівникам структурних підрозділів ознайомити з даним наказом усіх підлеглих працівників згідно Додатку 1 і Додатку 2 під підпис. У разі відмови скласти відповідний акт.

Згідно Додатку 1 до наказу №284-04-01 від 08 листопада 2021 року «Список працівників Рівненського державного гуманітарного університету, які відсторонюються від роботи з 08 листопада 2021 року» провідного бухгалтера ОСОБА_1 відсторонено від роботи з моменту її виходу на роботу після закінчення відпустки. ОСОБА_1 ознайомлено з наказом і додатком 1 15 листопада 2021 року із зазначенням нею про незгоду.

Згідно табелю обліку використання робочого часу та підрахування заробітку за листопад 2021 року 08 листопада 2021 року, в день видання наказу «Про відсторонення працівників РДГУ від роботи» №284-04-01, ректор Рівненського державного гуманітарного університету Постоловський Р.М. перебував на робочому місці.

Відповідно до п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян, у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Стаття 46 КЗпП України передбачає, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я є Міністерство охорони здоров`я України (далі МОЗ), згідно п. 1 Положення «Про Міністерство охорони здоров`я України», що затверджено Постановою КМУ від 25 березня 2015 року №267.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку № 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року №2070).

Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28 грудня 1992 року № 731).

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтерміновання через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» (згідно постанови KM № 1096 від 20 жовтня 2021 року) керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Відповідач видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ № 1236 (в оновленій редакції).

При цьому, бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей» визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.

В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.

У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява № 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13), наголосив, що суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії.

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285):

«... Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Щодо доводів позивача про сумнівність ефективності вакцини, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які в разі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів.

Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке (п. 306):

«Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я».

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущена до занять, не тільки реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учнів та працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином власне дитину, яка не отримала профілактичних щеплень. З огляду на суспільні інтереси тимчасове відсторонення дитини від занять (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) не призвело до порушення конституційного права на освіту яку вона може отримати в інших формах.

Держава, встановивши відсторонення працівників закладів вищої освіти від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу.

Отже, право позивача на працю у закладі вищої освіти було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала будь-яких доказів, що вона має такий стан здоров`я, який є перешкодою для вакцинування.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

При цьому, керівник навчального закладу, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача.

Доводи позивача про те, що щеплення проти COVID-19 не відноситься до переліку профілактичних та обов`язкових щеплень визначених Законом і не може бути підставою для відсторонення від роботи особи в разі відмови від участі в такому не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік № 2153, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої освіти незалежно від типу та форми власності.

Наслідком рішення позивача за відсутності абсолютних протипоказань відмовитися від вакцинації, метою якої є захист від хвороби, яка може становити серйозну загрозу для здоров`я населення, було саме відсторонення її від роботи, при наявності можливості уникнення такого за умови відповідних протипоказань щодо вакцинації, задля забезпечення загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантоване ст. 3, 27 та 49 Конституції України, гарантування безпеки як власне позивача, так і іншим працівникам та особам, які навчаються у закладі вищої освіти та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд зазначає, що згідно з ст. 43 Конституції України право на працю включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, тому позивач не позбавлена можливості обирати чим заробляти собі на життя, у тому числі обирати професію чи заняття, які не вимагають обов`язкової вакцинації, чи заклад, де не вимагається обов`язкова вакцинація.

Що стосується доводів позивача про те, що при її відстороненні була порушена процедура визначена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», суд зауважує, що наведений Закон встановлює порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності на підставі ч. 3 та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», тоді як в даному випадку позивача відсторонили на підставі ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Окрім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відсторонюючи її повністю від роботи, відповідач не врахував, що вона мала можливість і право працювати дистанційно, оскільки пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2» не передбачено права керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій застосовувати альтернативу відстороненню від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, як переведення в режим дистанційної роботи, надомної праці тощо.

Відтак суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення і також відмовляє в задоволенні вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за займаною посадою, оскільки вони є похідними від вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення.

За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського державного гуманітарного університету про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення, нарахування та виплати заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Рівненський апеляційний суд або через Рівненський міський суд Рівненської області протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Рівненський державний гуманітарний університет, місцезнаходження: вул. Степана Бандери, буд. 12, м. Рівне, .

Повне судове рішення складено 28 лютого 2022 року.

Суддя О.О. Першко