Дата документу 23.02.2022 Справа № 554/1645/22
Провадження №2/554/1968/2022
У Х В А Л А

іменем України

23 лютого 2022 року суддя Октябрського районного суду м. Полтави Андрієнко Г. В., розглянувши матеріли позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в якому просить визнати договір про відступлення права вимоги № 00324/RP6, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 18 грудня 2018 року недійсним.

Вирішуючи питання про підсудність цієї справи, суддя виходить з такого.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вирішуючи питання про прийняття до провадження справ, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка ОСОБА_1 керується Законом України «Про захист прав споживачів» та подала його за зареєстрованим місцем свого проживання.

Системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для обґрунтування підстав застосування ч. 5 ст. 28 ЦПК України щодо альтернативної підсудності позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права саме споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено основні права громадян як споживачів, а саме це права споживачів на належну якість продукції та обслуговування; на безпеку продукції; на необхідну достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника; на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством; на обмін товару неналежної якості.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; ціну продукції визначено неналежним чином; документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Із пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено саме Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду. Більш того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві кредитної послуги. Зокрема, застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись.

Частиною 5 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Позивачем покладено в основу позову та обґрунтовано позовні вимоги порушенням законодавства при укладенні договору про відступлення права вимоги № 00324/RP6 від 18 грудня 2018 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», і який вона вважає саме договором факторингу, що суперечить приписам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Крім того, не погоджується із сумою заборгованості, оскільки банк не надав доказів отримання позивачем даних про тарифи банку, посилаючись на те, що її підпис у тарифах відсутній, а розрахунок заборгованості не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, і що нібито не було досягнуто істотних умов за кредитним договором. При цьому стверджує, що свої кредитні зобов`язання вона виконувала постійно, користувалась кредитним лімітом та частково погашала заборгованість, але через певні життєві обставини та скрутний майновий стан з її боку мали місце прострочення сплати. В цілому вважає несправедливими окремі умови кредитного договору № 00324/RK і що банк не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості. Зрештою, просить визнати недійсним саме договір про відступлення права вимоги № 00324/RP6 від 18 грудня 2018 року.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суддя приходить до висновку, що спірні правовідносини за позовом не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а тому ч. 5 ст. 28 ЦПК України не можна застосовувати при вирішенні питання підсудності у даній справі. За таких обставин, до спірних правовідносин мають застосовуватися загальні правила підсудності, закріплені у ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача Акціонерного товариства «Дельта Банк»: м. Київ, вул. Щорса, буд. 36-Б, 01133, що знаходиться на території Печерського району м. Києва.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія»: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, 04112, що знаходиться на території Шевченківського району м. Києва.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 ЦПК України, передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Таким чином, позовна заява не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Октябрського районного суду м.Полтави і підлягає переданню на розгляд до належного суду за вибором позивача (або за місцем знаходження відповідача ПАТ «Дельта Банк», тобто до Печерського районного суду міста Києва, або за місцем знаходження відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», тобто до Шевченківського районного суду м. Києва).

Вирішуючи питання щодо можливості передання справи до належного суду, суд враховує, що цивільним процесуальним законодавством встановлено альтернативну підсудність для вказаної категорії справ, а тому право вибору суду відповідно до ч.16 ст. 28 ЦПК України належить позивачу, водночас, будь-яких застережень у позовній заяві щодо звернення до конкретного суду в м.Києві не міститься, відтак суддя, зважаючи на принципи верховенства права та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що передання справи до конкретного суду в даному випадку може призвести до обмеження прав позивача на подання позову за своїм вибором.

Відповідно до вимог ст. 378 ЦПК України прийняте судом рішення з порушенням правил територіальної підсудності є підставою для його скасування судом апеляційної інстанції з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Виходячи з аналізу положень ЦПК України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод, прецедентної практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про необхідність повернення позовної заяви позивачу для наання можливості подання її до належного суду, якому ця справа територіально підсудна, в силу вимог ст. ст. 30, 31 ЦПК України, оскільки Октябрський районний суд м. Полтави не є судом, повноважним згідно закону на розгляд цієї справи, тоді як її розгляд призведе до порушення права позивачки на справедливий судовий розгляд повноважним судом.

Керуючись ст. ст. 4, 27, 28, 31, 32, 187, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, - повернути позивачу для звернення до належного суду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Г. В. Андрієнко