Справа № 306/2003/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.

за участю секретаря ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 306/2003/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів приватний нотаріус Дядюша Олена Олександрівна та Виконавчий комітет Свалявської міської ради Мукачівського району Закарпатської області як орган опіки та піклування, про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації речових прав на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Свалявського районного суду від 17 листопада 2020 року, повний текст якого складено 17 листопада 2020 року, головуюча суддя Ганчак Л.Ф., -

встановив:

28.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мотивуючи таким.

Позивач є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняв спадщину та зареєстрований у спадковій квартирі АДРЕСА_1 .

Втім, право власності на цю квартиру було оформлене сестрою позивача ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання ОСОБА_5 . Рішенням Свалявського районного суду від 16.03.2016, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.09.2016, договір довічного утримання розірвано.

Однак, ОСОБА_4 ще 15.05.2015 подарувала вищезгадану квартиру своїм донькам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , уклавши договори дарування, що були посвідчені приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального кругу Дядюшею О.О.

Наявність цих договорів та державної реєстрації права власності на квартиру перешкоджають позивачу реалізувати своє спадкове право.

Враховуючи, що договір довічного утримання розірвано рішенням суду, ОСОБА_4 не набула права власності на спірну квартиру. Окрім цього, квартиру було відчужено під час судового розгляду справи щодо неї і відповідачі достеменно знали про наявність у суді спору щодо квартири.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, вказуючи на недійсність договорів дарування квартири, позивач ОСОБА_1 просив:

скасувати рішення про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав;

визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.05.2015 (НАМ 481928, НАМ 4812929, НАМ 481926, НАМ 4812927), посвідчений приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального кругу Дядюшею О.О., зареєстрований в реєстрі № 320;

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та внести до Державного реєстру прав записи про скасування державної реєстрації прав.

Ухвалою Свалявського районного суду від 31.01.2020 залучено до участі в справі Свалявську районну державну адміністрацію як орган опіки та піклування в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

Рішенням Свалявського районного суду від 17.11.2020 позов задоволено:

скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 за № 26199470, номер запису 2048 в книзі 13 від 28.04.2009, проведену Комунальним унітарним підприємством «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації», та внесено до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації права власності 9414835 по відношенню до об`єкта нерухомого майна 40;

визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 15.05.2015 (НАМ 481926, НАМ 481927, НАМ 481928, НАМ 481929), посвідчений приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального кругу Дядюшею О.О., зареєстрований в реєстрі за № 320;

скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та внесено зміни до Державного реєстру прав про запис про скасування державної реєстрації прав по відношенню до об`єкта нерухомого майна 40.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з того, що оспореним договором дарування та здійсненою на його підставі державною реєстрацією права власності на нерухоме майно порушуються майнові права позивача, набуті на це нерухоме майно в порядку спадкування, тоді як такі підлягають захисту.

Відповідачка ОСОБА_2 оскаржила рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наводить у скарзі такі доводи.

До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність у один рік (ст. 728 ЦК України). Про існування оспореного договору позивачу було відомо з 09.09.2015, а з позовом про визнання договору недійсним він звернувся 26.09.2016, тобто, з пропущенням позовної давності. Тому суду належало застосувати позовну давність, про що просила відповідачка.

Договір дарування може бути розірваний на вимогу дарувальника лише в разі наявності дарунка в натурі та належності його обдарованому. Якщо ж дарунок на момент розірвання договору не належить обдарованому, правовий наслідок у вигляді повернення дарунку дарувальнику не настає.

На час укладення договору дарування у власника квартири ОСОБА_6 не було ніяких перешкод, заборон і обмежень для відчуження квартири. Договір дарування був укладений із додержанням вимог закону. Захист права власності гарантується, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у ньому.

Просить рішення суду скасувати та відмовити в позові повністю.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 рішення суду не оскаржують.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08.02.2021 справу було повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Свалявського районного суду від 26.02.2021 стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1929,20 грн судових витрат.

Ухвалою Свалявського районного суду від 02.03.2021 виправлено описку в додатковому рішенні суду щодо дати складання його повного тексту з вказівкою на правильну дату «26.02.2021 року».

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 26.04.2021 залучено Виконавчий комітет Свалявської міської ради Мукачівського району Закарпатської області до участі в справі як правонаступника Свалявської районної державної адміністрації Закарпатської області як органу опіки та піклування.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 306/2548/14-ц, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого щодо відповідачки ОСОБА_2 , в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо судового рішення по суті в частині вирішення позову стосовно інших відповідачів і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції, водночас апеляційний суд не зв`язаний доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України).

Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо правочинів, права власності та іншими пов`язаними в контексті спору нормами законодавства в редакції, що була чинною на час виникнення відповідних юридичних фактів.

За приписами ст. 3 ч. 1 п.п. 2, 5, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-61 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред`явлення позову, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-82 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції та апеляційного розгляду справи:

загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність;

кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;

обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом;

доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Встановлено, що ОСОБА_7 була власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 19, 33-35 т. 1 та ін.) і на підставі договору, укладеного 23.01.2009, подарувала її ОСОБА_4 .

Рішенням Свалявського районного суду від 17.01.2014 у справі № 306/684/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та зобов`язання скасувати державну реєстрацію було визнано, що 23.01.2009 між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання (а.с. 24-25 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2014 у справі № 306/684/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2014, рішення Свалявського районного суду від 17.01.2014 змінено, другий абзац резолютивної частини рішення сформульовано таким чином: «Встановити, що 23 січня 2009 року під час укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 фактично було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_4 зобов`язувалась довічно утримувати ОСОБА_8 , а остання за це передала ОСОБА_4 у власність зазначену квартиру.» (а.с. 29-31, 196 т. 1, а.с. 10-11 справи № 306/2548/14-ц).

10.09.2014 ОСОБА_8 пред`явила до ОСОБА_4 позов про розірвання договору довічного утримання від 23.01.2009 (а.с. 2-3 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с. 12 т. 1, а.с. 112 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

Згідно із заповітом, посвідченим 12.12.2014 приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Гуледзою А.Г. за реєстровим № 2296, належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 заповіла синові ОСОБА_1 (а.с. 36 т. 1, а.с. 122 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

18.03.2015 ОСОБА_1 подав до Свалявської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 , державним нотаріусом цим числом зареєстровано заяву за № 70 у спадковій справі № 36/2015 (а.с. 14 т. 1, а.с. 133 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

15.05.2015 ОСОБА_4 уклала зі своїми доньками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Свалявського районного нотаріального округу Дядюшею О.О. за реєстровим № 320, на підставі якого подарувала квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках (по 1/2 частці у праві власності на квартиру) кожному обдарованому (а.с. 186-187 т. 1, а.с. 229-230 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

У договорі дарування зазначено серед іншого, що:

квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування від 23.01.2009, рішень Свалявського районного суду від 17.01.2014, Апеляційного суду Закарпатської області від 17.03.2014 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.07.2014 у справі № 306/684/13-ц;

номер запису про право власності 9414835;

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40 (п. 4);

дарувальник стверджує, що щодо квартири відсутні судові спори; внаслідок дарування цієї квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб (п. 7);

волевиявлення сторін договору є вільним, усвідомленим, вони підтверджують обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину (преамбула, п. 8).

Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.05.2015 № 37561578 і № 37561870 підтверджуються факти державної реєстрації права власності, відповідно, ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 9672482) і ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 9672530) на 1/2 частку в указаній квартирі кожної (а.с. 231, 234 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

Дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зафіксовані в інформаційних довідках від 22.02.2022 №№ 300933247, 300944817, 300945670 і 300946090, отриманих апеляційним судом порядком перевірки фактичних обставин справи та доводів сторін, підтверджують вказані в договорі дарування від 15.05.2015 реквізити нерухомого майна, містять й інші відомості щодо цього майна, а також фіксують, зокрема, державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 9672530) на 1/2 частку в указаній квартирі.

Ухвалою Свалявського районного суду від 09.09.2015 залучено ОСОБА_1 до участі в справі № 306/2548/14-ц як правонаступника позивачки ОСОБА_8 (а.с. 136-137 справи № 306/2548/14-ц).

Заявами від 05.11.2015 ОСОБА_1 змінив позовні вимоги і просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у її поверненні (а.с. 153, 186-187 т. 1 справи № 306/2548/14-ц).

Рішенням Свалявського районного суду від 16.03.2016 змінений позов ОСОБА_1 було задоволено частково, договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 , розірвано, визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в інших вимогах позову відмовлено (а.с. 38-40, а.с. 50-55 т. 2 справи № 306/2548/14-ц).

25.03.2016 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на рішення Свалявського районного суду від 16.03.2016 (а.с. 68-77 т. 2 справи № 306/2548/14-ц)

25.05.2016 Свалявським районним судом було ухвалене додаткове рішення в справі № 306/2548/14-ц щодо розподілу судових витрат, яке також було 03.06.2016 оскаржене ОСОБА_4 (а.с. 99-100, 104-107 т. 2 справи № 306/2548/14-ц).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21.09.2016, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 15.05.2019, рішення Свалявського районного суду від 16.03.2016 у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано, у цій вимозі позову відмовлено, в іншій частині це рішення суду залишено без змін, додаткове рішення Свалявського районного суду від 25.05.2016 скасовано, вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 203-208 т. 2, а.с. 55-60 т. 3 справи № 306/2548/14-ц).

У вимозі ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 було відмовлено з процесуальних підстав, оскільки до участі в справі за цією вимогою не були залучені як відповідачі нові власники квартири ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Після ухвалення апеляційним судом зазначеного рішення ОСОБА_1 одразу ж звернувся до суду з позовом, що наразі розглядається (справа № 306/2003/16-ц).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, у тому числі, внаслідок спадкування; спадщина належить спадкоємцеві, який своєчасно прийняв її, з часу відкриття спадщини; правомірність набуття права власності презюмується; набуте в законний спосіб право власності підлягає захисту, право власності є непорушним, ніхто не може бути за відсутності передбачених для того законом і встановлених підстав позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 316, 321, 328, Глава 29, ст.ст. 1216, 1218, 1268, 1269, 1270 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 203 ч. 1, ст. 204 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ст. 216 ч. 1 ЦК України).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 ЦК України (ст. 748 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача (ст. 755 ч. 1 п. 1, ч. 2 ЦК України).

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (ст. 756 ч. 1 ЦК України).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ч. 1 ЦК України).

Дарувальник має право розірвати договір дарування з підстав, передбачених ст. 727 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (ст. 728 ЦК України).

Виходячи з наведених обставин у сукупності та враховуючи вказані вище та інші норми закону, слід з урахуванням меж апеляційної перевірки рішення суду першої інстанції констатувати наступне.

ОСОБА_8 за життя пред`явила до ОСОБА_4 позов про розірвання договору довічного утримання від 23.01.2009, однак, під час провадження в справі ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, а її спадкоємець за заповітом ОСОБА_1 18.03.2015 прийняв спадщину та був у подальшому залучений до участі в справі в якості правонаступника. Утім вже в межах близько двох місяців з дня відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 та прийняття її спадкоємцем ОСОБА_1 , а саме, 15.05.2015 ОСОБА_4 безоплатно відчужила (подарувала) спірну квартиру своїм донькам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Договір дарування був укладений під час провадження на стадії розгляду судом першої інстанції справи щодо розірвання договору довічного утримання, що в разі задоволення позову повинно було мати наслідком припинення права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно. З розірванням договору довічного утримання перестає існувати правова підстава для права власності на нерухоме майно у його набувача. Судом першої інстанції рішення в справі було ухвалене майже через рік після дарування квартири, а законної сили це рішення набрало у відповідній частині ще через півроку.

Отже, на час укладення договору дарування квартира перебувала в спорі, що розглядався судом, і про це ОСОБА_4 було достеменно відомо. Крім того, на цей час ОСОБА_1 вже прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 . Відчуження квартири ОСОБА_4 здійснила невідкладно після смерті ОСОБА_8 та з метою унеможливлення повернення квартири у власність ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_8 , оскільки результатом розірвання договору довічного утримання є саме такий правовий наслідок. З огляду на такі обставини, відчуження спірної квартири до завершення спору щодо договору довічного утримання неправомірне.

Такі дії ОСОБА_4 є недобросовісними, спрямованими на заподіяння шкоди ОСОБА_1 , на порушення його цивільних (майнових) прав, є зловживанням цивільними правами, а відтак не ґрунтуються на законі та суперечить моральним засадам суспільства. Заяви дарувальника в договорі від 15.05.2015 про те, що стосовно квартири відсутні судові спори, а внаслідок дарування цієї квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб явно суперечать дійсним обставинам і є неправдивими.

Зважаючи на особливості правової ситуації в контексті договору довічного утримання та вже здійсненого його розірвання судом, ОСОБА_1 мав право і підстави в порядку ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України пред`явити до сторін договору дарування позов про визнання його недійсним, за результатом розгляду якого (в разі задоволення вимоги) нерухоме майно підлягає поверненню саме позивачу. Укладенням цього договору цивільні права ОСОБА_1 порушені, відповідні обставини встановлені, доведені та не спростовані, майнові права позивача підлягають захисту.

Доводи апеляції про пропущення позивачем позовної давності, встановленої тривалістю в один рік статтею 728 ЦК України, доводи, які пов`язуються правилами розірвання договору дарування щодо наявності подарунка (ст. 727 ч. 4 ЦК України) та доводи про відсутність будь-яких перешкод для відчуження нерухомого майна неспроможні.

Предметом позову, пред`явленого в межах близько півтора року з дня укладення оспореного договору, є, зокрема, визнання договору дарування недійсним, а не його розірвання, тому норми закону, на які посилається апелянт, не регулюють спірні правовідносини та не мають стосунку до справи і предмета спору. Стосовно наявності перешкод для відчуження спірної квартири, то такі на час укладення договору безспірно були внаслідок тривалого спору про права на неї, що в договорі дарування було відображено цілковито протилежним чином.

За таких умов суд першої інстанції вірно виходив із необхідності захисту права власності ОСОБА_1 і ухвалив правильне по суті та справедливе рішення, спрямоване на захист цього права, визнавши недійсним договір дарування нерухомого майна ОСОБА_2 та скасувавши державну реєстрацію її права власності на неправомірно набуте майно.

Водночас апеляційний суд зобов`язаний врахувати зміни в законодавстві, якими регулюються спірні правовідносини, та маючи на увазі необхідність визначити ефективний спосіб захисту порушеного права, забезпечити правову визначеність за результатом вирішення спору, повинен застосувати норми права, що мають імперативний характер.

Конституцією України встановлено, що:

держава відповідає перед людиною за свою діяльність (ст. 3);

в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8);

держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності (ст. 13);

органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19);

права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ст. 55).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ст. 16 ч. 2 п. 10 ЦК України);

суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ч. 2 абз. 2 ЦК України);

суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ч. 1 ЦК України).

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV), ст. 26 ч. 2 у редакції, чинній станом на 15.05.2015)

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав … до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (Закон № 1952-IV, ст. 26 ч. 2 у редакції, чинній станом на день пред`явлення позову (28.09.2016)).

Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню;

у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення …, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України … проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону;

ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (Закон № 1952-IV, ст. 26 ч. 3 у редакції, чинній з 16.01.2020).

Отже, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав поряд із скасуванням відповідного реєстраційного запису є прямо передбаченим законом способом захисту цивільних прав. Держава відповідальна за свою діяльність і зобов`язана врегулювати її в спосіб, що забезпечує чіткість, ясність і правову визначеність відповідних правовідносин, не допускає множинності, суперечливості тлумачень, зокрема, стосовно способів захисту прав, що може перешкоджати особі в реалізації права на захист.

Особа не може бути позбавлена права звернутися до суду по захист у спосіб та з вимогами, прямо передбаченими чинними як загальними, так і спеціальними актами законодавства. Таке звернення до суду є конституційним правом особи. Вичерпання певним індивідуальним актом своєї дії реалізацією акта виключає можливість скасування такого акта органом державної влади, органом місцевого самоврядування, службовою особою, які видати цей акт, проте, не перешкоджає оспорюванню, оскарженню такого акта судовим порядком, оскільки відповідний акт індивідуальної дії може породжувати для особи конкретні негативні наслідки, пов`язані з реалізацією акта, видачею похідних від нього правовстановлюючих документів тощо. Судовий порядок оскарження такого акта, судова перевірка його законності є класичним і передбаченим законом предметом судового розгляду, способом захисту права, який, утім за загальним правилом повинен реалізуватися особою у взаємозв`язку та одночасно з судовою перевіркою похідних від такого акта рішень, документів тощо. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав може бути скасоване судовим рішенням і може бути скасоване на підставі судового рішення.

Беручи до уваги, що з 16.01.2020 набрала чинності редакція Закону № 1952-IV, частина 3 статті 26 якого імперативно установила, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), вирішуючи справу за апеляцією суд враховує, що одночасно зі скасуванням рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав і скасуванням державної реєстрації прав суд у силу вимоги закону зобов`язаний припинити речове право, що було раніше зареєстроване.

Суд першої інстанції вказані імперативні вимоги закону залишив поза увагою.

Відповідачка ОСОБА_2 поставила в апеляційній скарзі вимогу про скасування рішення суду першої інстанції повністю з відмовою в позові, пред`явленому до всіх відповідачів. Однак, у силу положень ст. 2 ч. 1, ст.ст. 24, 25, 30, ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 239, 244, 245 ЦК України, ст.ст. 46-48, ст. 50 ч. 1, ст. 58 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 62, 64 ЦПК України, фізична особа діє в цивільних і процесуальних відносинах від власного імені, кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно, а представництво іншої особи може мати місце з лише належним оформленням і підтвердженням повноважень на таке. ОСОБА_2 не надала суду доказів наявності в неї повноважень представляти в процесі інших, окрім себе, відповідачів у справі, тож не має права та процесуальних підстав вимагати перевірки та перегляду рішення суду, ухваленого щодо інших відповідачів.

Відтак, з урахуванням ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України та на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши відповідно до встановленого під час апеляційного розгляду справи його резолютивну частину по суті спору в редакції, яка передбачає скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо державної реєстрації права власності відповідачки на частку в спірній квартирі та державної реєстрації права власності відповідачки на це нерухоме майно за відповідним записом про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з припиненням права власності відповідачки на частку в цій квартирі. В іншій частині апеляційну скаргу слід на підставі ст. 375 ЦПК України залишити без задоволення, а рішення суду щодо відповідачки без змін.

Керуючись ст. 367 ч.ч. 1, 4, ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2, ст. 375, ст. 376 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалене щодо неї рішення Свалявського районного суду від 17 листопада 2020 року змінити, замінивши четвертий абзац його резолютивної частини по суті спору щодо ОСОБА_2 трьома абзацами в такій редакції:

«Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу Закарпатської області Дядюши Олени Олександрівни від 15.05.2015, індексний номер 21323358, про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , права власності на 1/2 (одну другу) частку в квартирі АДРЕСА_1 та

державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 (одну другу) частку в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40, за записом про право власності № 9672530 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

з припиненням права власності ОСОБА_2 на частку в цій квартирі.».

В іншій частині залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалене щодо неї рішення Свалявського районного суду від 17 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 5 березня 2022 року.

Судді