Справа № 357/7529/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про виселення, -

В С Т А Н О В И В :

08.07.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат - ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 . На підставі свідоцтва про спадщину за законом від 26.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., вона стала власником вищезазначеного нерухомого майна. Інших співвласників квартири АДРЕСА_1 , немає. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2- 03/22875 від 29.12.2020 станом на 29 грудня 2020 року за зазначеною адресою ніхто не зареєстрований. Це свідчить про те, що жодних осіб, які мають право користуватися квартирою, немає. Однак, за життя її брат - ОСОБА_3 певний час фактично проживав із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Варто наголосити, що ні рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю, ні рішення суду про зміну черговості права на спадкування, які б надали відповідачу підстави для оформлення спадщини немає. До того ж, за загальними положеннями законодавства України про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Таким чином, строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 сплив ще у березні 2020 року. А згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України: якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Проте, після смерті брата відповідач і надалі продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_1 . Більш того, знаючи, що право власності на квартиру зареєстроване за нею, ОСОБА_1 , відповідач фактично користується майном, при цьому не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню майна. Неправомірні дії відповідача порушують її право на користування помешканням для власного проживання, розпоряджання майном. Неодноразові вимоги щодо виселення із житла відповідач повністю ігнорує. Тому, 15.05.2021 вона була змушена звернутись до Білоцерківського РУП Головного управління Національної поліції Київської області із заявою про те, що ОСОБА_2 перешкоджає їй потрапити у власне житло. Однак, за розглядом звернення, Білоцерківське РУП рекомендувало їй звернутися до суду для вирішення спірних питань. В матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_2 від 29.05.2021, в яких вона обґрунтовує підстави проживання у її квартирі, що є підтвердженням того, що відповідач фактично проживає у квартирі і цього не заперечує. Більше того, у вказаних поясненнях відповідач заявляє, що з січня 2021 вона не платила за комунальні послуги. Ігноруючи її неодноразові усні вимоги про виселення, 25.05.2021 вона направила відповідачу письмову вимогу про виселення, яка була вручена ОСОБА_2 03.06.2021, однак, відповідач і надалі продовжує проживати в квартирі без законних підстав. Тому, просила в судовому порядку усунути перешкоди у реалізації її права власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

12.08.2021, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

27.10.2021 ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі мотивуючи тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 вважає не законними та такими, що порушують її права. Вона, ОСОБА_2 з 1999 року зустрічалась з ОСОБА_3 , потім вони вирішили проживати як одна сім`я і в 2003 році вони почали проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Вона, здійснила його поховання та як дружина розпорядилася речами померлого. При житті її чоловік мав у власності квартиру в якій вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Щодо отримання спадщини, то вона звернулася до нотаріуса, однак, їй було повідомлено, що вона не має права на спадщину, оскільки не є офіційною дружиною покійного. За останніх десять років життя ОСОБА_3 постійно хворів. Так, йому зробили операцію (пахова грижа), вона відповідно доглядала його: допомагала стати на ноги, готувала йому їжу, одяг. З того часу чоловік більше не працював, отримував пенсію, яка була їхнім єдиним доходом. Починаючи з 2017 року стан здоров`я чоловіка значно погіршився, він постійно скаржився на погане самопочуття, що в результаті привело до того, що він лікувався стаціонарно з 06.07.2018 по 17.07.2018, з 28.09.2018 по 17.10.2018 року, 23.10.2018 по 06.11.2018, з 31.07.2019 по 21.08.2019 і в результаті - ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік помер. Вона має медичну освіту і весь цей період вона надавала допомогу своєму чоловікові. З 2006 року ОСОБА_3 отримував лише пенсію, в той час, коли вона отримувала пенсію і продовжувала працювати медичною сестрою та фактично більшість витрат по утриманню сім`ї йшли на неї. За останні три роки життя ОСОБА_3 його здоров`я було дуже погане, тому що у нього виявили рак підшлункової залози. Фактично всі витрати по його здоров`ю сплачувала вона, оскільки така хвороба потребує постійне використання медичних препаратів. За цей період вона повністю виконувала обов`язки чоловіка та дружини: спілкування, моральна підтримка, матеріальне забезпечення спадкодавця (пов`язаність спільним побутом, придбання ліків, продуктів харчування, інших побутових речей, сплата комунальних послуг, засобів особистої гігієни) прибирання приміщення, приготування їжі, прання та прасування одягу, ремонт квартири, виконання побутових потреб, тощо. Вважає, що в даному випадку наявне порушення її спадкових прав - видачею ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому вважає за можливе визнати свідоцтво про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко Іриною Василівною 26.12.2020, спадкоємцем згідно якого є ОСОБА_1 , недійсним. З вищевказаних обставин нею подано позовну заяву до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без шлюбу в період з 01 серпня 2003 року по 11 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , про визнання за ОСОБА_2 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 26.12.2020 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В., спадкоємцем згідно якого є ОСОБА_1 , недійсним. Крім того, позивач знає, що вона проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, тобто, знає про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Водночас, її виселення може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я, віку та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. Оскільки, позивач, знала про проживання в ньому відповідача - як члена сім`ї колишнього власника цього житла, іншого житла відповідач не має та охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси відповідача, вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки, підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК УРСР, для її виселення, відсутні.

27.10.2021 судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач - ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що у 2003 році вона їздила до брата ОСОБА_3 на 50-ти річчя. Перед тим він розповів, що весною того ж року він із працівниками заводу, на якому вони працювали, відпочивали на природі, де він і познайомився з ОСОБА_4 . При першій зустрічі ОСОБА_2 справила на їх родину (була я з дочками та онучкою) неоднозначне враження. Вони сподівалися, що в них взаємна симпатія, але не склалося таке враження, оскільки майже одразу відповідач почала розповідати про те, що ОСОБА_3 жадібний, не так вдягається і зачіска не така. Також, при цій зустрічі, зайшла мова про те, що її син, ОСОБА_5 (він також був присутній на дні народженні), не може знайти в Білій Церкві роботи, а в Києві це було б зробити легше, але там немає де жити (хоча в Києві проживає брат ОСОБА_2 ). Вона із сім`єю відповіли, що в них немає змоги прийняти до себе когось на проживання, оскільки, в одній кімнаті проживає дочка з сім`єю (вона сама, її дочка, чоловік), а в іншій - вона сама з другою дочкою. У неї із братом були теплі, добрі відносини. В нього навіть були ключі від її квартири, на випадок якщо він приїде. Вони разом з ним відпочивали, їздили на Київське море. Він приїздив до неї доволі часто, бо тікав від ОСОБА_2 . Також, брат їздив і в Харків до брата ОСОБА_7 , сестри ОСОБА_8 та її сина ОСОБА_9 , аби тільки по менше бути з відповідачкою, але він їй про це не міг сказати відверто. Коли помер їх брат ОСОБА_10 (у 2012 році), то ОСОБА_11 став їздить 2 рази на місяць в село, але вони все одно зустрічались - він до них заїжджав, а вона виїздила до нього на вокзал, передавала те, що він просив для села. Він завжди щось привозив їм із села - то картоплю, то огірків, то яблук, то кролика, то ще чогось. Але коли в нього почались проблеми зі здоров`ям (боліло коліно), то вона почала відмовлятись від продуктів, щоб він хоч для себе довіз чогось. Крім того, вони підтримували зв`язок по телефону. Вона часто хворіє і він дуже переживав. У них були близькі відносини. Так, ОСОБА_2 проживала у його квартирі, але бюджет у них не був спільним. Її брат сам говорив, що вона сплачує комунальні послуги за свою 2-кімнатну квартиру із своїх грошей, постійно віддає кошти для своїх дітей, так як вони не працюють і їй потрібно їх підтримувати. А коли вона навідувала брата дома в липні 2019 року (помер він у вересні 2019 року), то проводжаючи її із дочкою, він просив підтвердити для ОСОБА_2 , що грошима він їм не допомагав, що вони і підтвердили. Але в них склалося враження, що ОСОБА_2 тільки коли почала отримувати пенсію замість нього, бо йому це вже було важко робити, і на що він витрачав свою пенсію він її не сповіщав. Тоді ж ОСОБА_2 нам сказала, що ОСОБА_11 (а не вони разом) придбав бойлер та пральну машину. Коли в неї із ОСОБА_2 зайшла мова про те, де його ховати, то вона сказала, що грошей ОСОБА_3 є 5 тисяч, а її - 1 тисяча, де хочете там і ховайте це Ваш клопіт. Вона вважає, що вони ніколи не проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, вона в нього проживала, так як їй не хотілося жити разом із своїми синами в силу якихось обставин. Коли вона із дочкою в липні приїхала до ОСОБА_11 його провідати, ОСОБА_12 агресивно їх сприйняла, то дочка їй сказала, що ми приїхали сюди не сваритися, а провідати дядька та брата. А коли вона продовжила жалітися, як їй з ним важко жилося і живеться, то дочка її спитала, що якщо вам так важко з ним було, то навіщо ви стільки років разом з ним живете? На що ОСОБА_4 відповіла, що «так трапилось». Ніякої мови про домовленість, що якщо вона його догляне, то він залишить їй квартиру не йшлося. Подібного вона ніколи не чула і від ОСОБА_11 . Розмов про сплату половини вартості квартири ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з нею ніхто не вів. З ОСОБА_12 після смерті брата вона спілкувалася, коли вона з братом ОСОБА_7 (на його прохання) приїздили до Білої Церкви по документи на землю, в чому їм було відмовлено. Також, тоді було сказано, якщо б вона ( ОСОБА_12 ) знала, що ОСОБА_7 приїде з нею, то вона не відкрила би дверей. Ще раз вони спілкувалася, коли вимушена була визвати наряд поліції для підтвердження факту проживання ОСОБА_12 в даній квартирі. Також, вони бачилися ще раз на похованні брата, але там не спілкувалися. Але жодного разу про сплату половини вартості квартири мова не заходила. ОСОБА_11 не виглядав як доглянутий чоловік (при дружині). Одного разу приїхавши до них він розповів про те, що його зупинив на Київському вокзалі патруль та попросив показати документи, бо вони прийняли його за безхатька (такий він мав вигляд). Коли ОСОБА_11 почав хворіти, то вона навідувала його і в лікарні, і дома. Через деякий час ОСОБА_11 повідомив, що він ще раз був у лікарні, але вже дома і вона з дочкою ОСОБА_14 приїхала навідати його вдома, це було в липні 2019 року. Вони приїхали не з порожніми руками - привезли продуктів. Брат мав хворий вигляд, але сам відкрив їм двері, і сам їх проводжав до дверей. Вони намагалися довідатись у відповідача, на що саме хворіє брат, який діагноз йому встановили лікарі, оскільки вона в минулому являлась медичним працівником, але нічого конкретного так і не почули. Спочатку відповідач пропонувала зв`язатися (по телефону) з його сімейним лікарем, а потім просто дала його медичну картку, з якої і дізналися про те, що в 2018 році брату ставили діагноз цироз печінки (який в наступній лікарні не підтвердили) - це рак, але їм ніхто нічого і не повідомив. Продивляючись виписки вони побачили декілька діагнозів стосовно серцево-судинної системи та шлунково-кишкового тракту, але було незрозуміло, яка саме з цих хвороб викликає такий його стан. І тільки в результаті розтину було встановлено причину смерті та справжній діагноз - злоякісне новоутворення підшлункової залози, згідно лікарського свідоцтва про смерть, яке наявне у неї. В цю їхню зустріч ОСОБА_4 казала, що вона чужа людина, що вона тут ніхто, що родичі вони і щоб вони забирали його на лікування до Києва. Вона запропонувала йому забрати його до Києва, але він відмовився. Надалі менше ніж через місяць, в серпні 2019 року, вона дізналась, що брат знову в лікарні і вона з дочкою ОСОБА_14 поїхала до нього. В лікарні відбулася розмова з його лікарем, яка повідомила, що вони підозрюють в нього рак лімфатичної системи і що йому залишилось десь біля 2-х місяців. Лікар запропонувала їм забрати його на лікування до Києва. Коли дочка спитала про направлення, лікар про Київ мови більше не вела, але сказала, що потрібно здати аналіз, підтверджуючий цей діагноз. Вони із дочкою оплатили цей аналіз, а також ліки, які потрібні йому зараз (бо в нього їх знову не було, їм з дочкою дали список необхідного, також у брата не було ні їжі, ні води). Ще вони залишили брату гроші (більше 2500 грн., що залишилися з 3000 грн., які взяла з собою до брата), хоч він і відмовлявся. А коли через деякий час вона подзвонила до брата, щоб попитати про результати аналізу, то виявилось, що він їх не знає, бо він вже дома. Це викликало в неї велике здивування, адже, він виглядав тяжко хворим і чому опинився вдома було не зрозуміло. Коли дізналася, що її брат ОСОБА_11 помер, вона намагалася вмовити ОСОБА_4 поховати його в Білій Церкві , оскільки він там прожив більшу частину свого життя, але остання сказала, що в неї з грошей ОСОБА_11 - 5000 грн., а її грошей тільки тисяча, не дивлячись на те, що вона пропонувала приїхати наступного дня з грошима для поховання. ОСОБА_15 (племінник померлого) зайнявся організацією та домовився про поховання в селі Шаповалівка Чернігівської області. Він же приїхав з с. Шаповалівки до Білої Церкви, щоб забрати тіло покійного для поховання. ОСОБА_15 змусив ОСОБА_4 поїхати із собою, до села, бо як виявилось вона збиралась передати йому тіло з моргу, але їхати на похорон не збиралася. Вона приїхала на поховання зі своєю сім`єю, але ОСОБА_4 зробила вигляд, що вона їх не знає, і не схотіла з нами спілкуватися, хоча її дочка робила спробу до цього, та й вона сама підходила до неї здороватися. На поминальному обіді відповідач сиділа навпроти їх, спілкувалася з тими, хто сидів поруч неї, але не з ними. Така її поведінка видалася дивною, так як вони з нею спілкувалися, коли приїздили до ОСОБА_11 додому, в лікарні по телефону та в день його смерті - це як за останній час. Тому бажання її забирати із собою не було ніякого, ще й після того, як почули, що їхати на похорон вона зовсім не планувала, а її вимусили. Поховання сплатили родичі, вона сплатила поминальний обід, брат ОСОБА_7 - батюшку, саме поховання на кладовище, ОСОБА_15 взяв дозвіл на місце поховання та витрати по перевезенню покійного до села. ОСОБА_4 сплатила за труну. Їй відомо, що відповідач отримала допомогу на поховання і гроші залишились в неї. На 40 днів ОСОБА_7 сплатив поминальний обід, а на рік поставив пам`ятник брату за свої кошти. З ОСОБА_4 вони майже не бачились і не спілкувались - бачились тільки на 50-ти річчі брата, а потім коли приїжджали до нього додому провідувати коли він хворів. За весь час з моменту смерті брата ОСОБА_4 продовжує проживати у спірній квартирі, відмовляється її добровільно звільнити, відмовилася віддати документи на нерухомість і їй довелося їх відновлювати. А тому вона вважає, що відповідач все собі вигадала, щодо того, що вона жила як чоловік і дружина із померлим, всі її пояснення є лише припущенням, які не заслуговують на увагу. А тому позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник позивача, адвокат Кузьменко Євгеній Анатолійович, у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат позивача, яка отримала у спадщину вказану квартиру, зверталася до відповідача з питанням про виселення, але вона в добровільному порядку не виселилась. Відповідач має власну квартиру, отже забезпечена житлом. Тільки після смерті свого брата позивач успадкувала квартиру та після прийняття спадщини зверталася до відповідача. Які були відносини між померлим та відповідачем невідомі. Зазначає, що відповідач руйнує житлове приміщення позивача (вхідні двері були металеві, оздоблені замінником шкіри), а зараз обірвані. Позивач у квартирі не проживає, однак, сплачує комунальні послуги. Підстав проживати у квартирі відповідач не має.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що двері в квартирі були пошкоджені ще за життя ОСОБА_3 . В 1999 році вона зустрілася з ОСОБА_16 , допомагала йому по господарству, а в 2003 році він сказав щоб вона прийшла до нього жити. 2008 року він був прооперований, його стан здоров`я погіршився, з 2010 року він не працював, а вона працювала, отримувала пенсію та заробітну плату. В 2017 році він лежав в МЛ №2, лікувався стаціонарно, а потім амбулаторно, вона підтримувала його, турбувалася про здоров`я і в цей час дзвонила позивачу, однак, остання приїхала його провідати лише через 15 днів. Потім його виписали з лікарні, однак, його потрібно було відвести в Київ в онкологію та позивач повідомила, щоб вона займалася його лікуванням, а вона буде на зв`язку. У серпні 2019 року ОСОБА_16 забрали з лікарні, і він був у такому стані, що потрібно було його доглядати, але позивач не хотіла доглядати свого брата. І навіть коли він помер, їй допомагали чужі люди, при чому позивач відсторонилася. ОСОБА_17 повідомив її, що той буде хоронити його в селі на Чернігівщині, і вона за все домовлялася, та несла всі витрати, враховуючи, що його рідня їй не допомагала. Після смерті брата, позивач разом з братом, приїхали до неї забрати документи на квартиру, однак, вона їх не віддала, сказала, що буде подавати до суду, щоб встановити факт проживання зі спадкодавцем. Вона зверталася до нотаріальної контори, де їй повідомили, що позивач теж звернулася із заявою. 13.01.2020 вона подавала в суд заяву про встановлення факту, однак дана заява була залишена без розгляду. Зазначила, що вони з ОСОБА_3 збиралися одружитися, в квартирі робили косметичний ремонт, вона привезла ліжко, шафу, холодильник, стіл, разом купили пральну машину, бойлер, диван. ОСОБА_16 казав, що після смерті квартира залишиться їй, адже була домовленість, що вона догляне його до смерті. Щодо сплати комунальних послуг, то вона сплачувала за квартиру по листопад 2020 року (квитанції були на ім`я ОСОБА_3 ), а вже з грудня 2020 року почали приходити квитанції на ім`я ОСОБА_1 , тому не сплачувала. Позивач ніколи не приймала участі в утриманні квартири. Через 4-5 місяців після прийняття спадщини, позивач приїхала та сказала виселятися, викликала НП. До своєї квартири вона не виселялася, адже хоче, щоб позивач сплатила їй половину вартості квартири, за те, що вона доглянула її брата до смерті та поховала його. В її двокімнатній квартирі, живе психічно-хворий син ОСОБА_18 , визнаний судом недієздатним, має ІІ групу інвалідності, та вона не може з ним жити. Син ОСОБА_19 в квартирі не живе, був в СІЗО, адже в квартирі виявили труп, проводилися слідчі дії.

Представник відповідача - адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення та підтримала обставини викладені у відзиві.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 8) та після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , є сестрою померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 26.12.2020, зареєстрованого в реєстрі за №558, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кривенко І.В. (а.с. 9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2020 (а.с.11), 26.12.2020 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.12.2020, зареєстрованого в реєстрі за №558.

З Витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква №15.2- 03/22875 від 29.12.2020 (а.с. 12) вбачається, що станом на 29.12.2020 за зазначеною адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований, та судом встановлено, що за вказаною адресою проживає відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується копією її пояснень від 29.05.2021, в яких вона обґрунтовує підстави проживання у квартирі, яка належить позивачу, та заявляє, що з січня 2021 вона не платила за комунальні послуги, копією акта №37 від 07.10.2021 КП БМР Житлово-експлуатаційної контори №7 (а.с. 58) та дані обставини визнаються відповідачем.

Також, встановлено, що 25.05.2021 ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 письмову вимогу про виселення, в якій просила останню виселитися з квартири АДРЕСА_1 , строком до 15.06.2021, яка була вручена ОСОБА_2 03.06.2021, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 20-22).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може самовільно провести виселення з квартири громадянина, або бути позбавленим житла: для цього необхідні законодавчі підстави чи рішення суду.

Згідно із ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися, як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде дана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ПА у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/ 16-ц.

Позивач в підтвердження позовних вимог, зазначає, що відповідач користується майном, яке їй не належить, при цьому, не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню майна. Крім того, неправомірні дії (пошкодження майна квартири) відповідача порушують її, ОСОБА_1 , право на користування помешканням для власного проживання, використання та розпоряджання майном. Неодноразові вимоги щодо виселення з житла відповідач повністю ігнорує, тому, вона просить в судовому порядку усунути перешкоди у реалізації її права власності на квартиру у спосіб виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Так, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак, позивачем належних та достатніх доказів в підтвердження фактів зазначених в ст. 116 ЖК УРСР, як підстав для виселення відповідача, до суду не надано, разом з тим, надано довідки КП ЖЕК №7, ТОВ «Київоблгаз Збут», КП БМР «Білоцерківтепломережа», ТОВ «Білоцерківвода» про наявність заборгованості по сплаті комунальних послуг, які видані саме позивачу 31 травня 2021 року, як власниці квартири з 26.12.2020 ( а.с.16-19).

Відсутність в діях відповідача фактів пошкодження майна та систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття, підтверджується також показами свідків.

Свідок ОСОБА_20 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) у судовому засіданні зазначила, що знає ОСОБА_4 з 2004 року, вони живуть в одному будинку. ОСОБА_16 знала, адже він працював з її чоловіком. В гостях у них ніколи не була, зустрічалися випадково, бачила їх разом та їй відомо, що відповідач живе у ОСОБА_16 , як його жінка. Відповідач спокійно живе, громадський порядок не порушує, хто така ОСОБА_1 їй невідомо. Після того, як ОСОБА_16 помер, відповідач живе у квартирі, але що у квартирі вона не знає, адже в будинку 100 кв.м. і всіх власників вона не може знати.

Свідок ОСОБА_21 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 ) у судовому засіданні зазначив, що знає відповідача з червня 1999 року, коли на пенсію відправляли колегу. Він разом з ОСОБА_16 , який проживав по АДРЕСА_2 , працював 10 років. ОСОБА_11 з відповідачем жили разом десь з 2000 років, він помер, але вона залишилась проживати в квартирі, як його дружина. ОСОБА_22 він не бачив та не знав, оскільки, знав лише те, що вони десь родом з Чернігівської області. Після смерті ОСОБА_11 був у квартирі, нічого там не зруйновано, вхідні двері металеві, були оббиті штучною шкірою, ще за життя ОСОБА_16 . В грудні 2014 року він заселився в будинок АДРЕСА_4 , до цього часу він був у нього в гостях лише на новосіллі, коли той ще був сам. Відповідач та ОСОБА_16 ходили разом, як чоловік та дружина, а коли останній захворів, то відповідач його підтримувала. З 2014 по 2019 рік він до нього в гості не ходив, зустрічався з ним лише на вулиці. Хто на сьогодні є власником квартири йому невідомо, як і невідомо хто сплачує комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_23 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , сусідка) у судовому засіданні зазначила, що відповідача знає більше 15 років, разом із нею жив її чоловік ОСОБА_11 . В гості вона до них не заходила, вони віталися і бачилися. Між відповідачем та ОСОБА_11 був цивільний шлюб, жили вони мирно. Позивача не знає. Відповідач майно не псує, вхідні двері завжди були подерті, пошарпані, але хто це зробив їй не відомо, крім того все це сталося за життя ОСОБА_11 . До квартири приходив лише син відповідача, інших людей не бачили, як не бачила того, що ОСОБА_12 будь-кого іншого не допускала до житла. ОСОБА_16 помер близько 2 років тому, він тяжко хворів, відповідач його доглядала, обходила, як казала їй ОСОБА_4 , родичі від нього відмовилися. На її думку ОСОБА_12 працювала, але про їх бюджет їй нічого невідомо. Вона зазначила, що бачила, як після обіду ОСОБА_4 разом з ОСОБА_11 заходили до квартири. Після смерті ОСОБА_16 відповідач ОСОБА_4 двері не ремонтувала, відомо тільки те, що власником квартири був ОСОБА_16 , який особисто про родичів не повідомляв, ні з ким не спілкувався.

Свідок ОСОБА_24 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 ) у судовому засіданні зазначила, що з 1992 року працювала з відповідачем в дитячій лікарні, в хірургії. Позивача ОСОБА_1 вона не знає. Зазначає, що ОСОБА_4 жила з ОСОБА_16 на масиві Леваневського в цивільному шлюбі, він зустрічав її з роботи, вони разом гуляли. Їхні співробітники розповідали, що вона його доглядала коли він хворів, їхня співробітниця допомагала ОСОБА_4 з похоронами. В гостях у ОСОБА_12 не була, але вона з ОСОБА_11 приходила до неї на день народження. Чула , що у ОСОБА_11 є брати та сестри, він до них їздив в гості, а відповідач готувала для них гостинці.

Свідок ОСОБА_27 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_9 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 , сусідка) у судовому засіданні зазначила, що позивача не знає. В 2003 році її дочка потрапила в лікарню, а відповідач тоді працювала медичною сестрою. ОСОБА_16 бачила разом з відповідачем, вони жили разом, адже бачила як вони виходили з будинку та заходили в будинок разом, за руки, з 2003 року в гості до них не ходила і вони до неї також. Ніяких порушень громадського порядку з їх квартири не чула. Останні 2 роки хто відвідував квартиру їй невідомо.

Суд оцінює критично показання свідків з точки зору підтвердження факту проживання відповідача та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, адже, вказані обставини не стосуються предмету спору в даній справі, а лише показань свідків недостатньо для встановлення обставин у справі, які входять до предмету доказування.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи позовні вимоги зазначає, що вона з 1999 року зустрічалась з ОСОБА_16 , а з 2003 року вони почали проживати однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 . З того часу вони вели спіле господарство, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 та вона здійснила його поховання, як дружина розпорядилася речами померлого. Зазначає, що позивач знає, що вона проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, тобто, знає про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Водночас, її виселення може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю в особи житла, а з урахуванням її стану здоров`я, віку та доходів у вигляді пенсії та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 (а.с.72). Право власності на дану квартиру зареєстровано за: ОСОБА_4 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № 32001 від 10.04.2001, виданого Комунальною Службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква, зареєстрованого за №12588 в реєстровій книзі №109 ( а.с.73,74).

Станом на 28.10.2021 за адресою: АДРЕСА_9 , зареєстровано три особи: з 18.09.1985 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , з 06.11.2002 ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (а.с.72).

Зазначені обставини підтверджено матеріалами справи та визнаються відповідачем, оскільки в своїх поясненнях остання зазначила, що до своєї квартири вона не бажає переїздити, адже хоче, щоб позивач сплатила їй половину вартості спірної квартири, за те, що вона доглянула її брата до смерті та поховала його, а в її двокімнатній квартирі, живе психічно-хворий син ОСОБА_18 , визнаний судом недієздатним, який має ІІ групу інвалідності, та вона не може з ним жити.

Позивачем заявлені вимоги щодо виселення без надання іншого житлового приміщення, які регулюються нормами ст. 116 ЖК УРСР, однак, в даному випадку, за змістом вказаних у позові обставин, підставами позову є ст. 391 ЦК України та позивач просить усунути перешкоди у реалізації її права власності шляхом виселення, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, Житловий кодекс УРСР надає обмеженні можливості власнику у питанні виселення з належного йому майна. Однак, Цивільним кодексом України, а саме статтею 391 передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, застарілі норми Житлового кодексу Української РСР обмежують право приватної власності визначені нормами Цивільного кодексу України. Перша судова палата Касаційного цивільного суду в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 постановила: «З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 . Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.»

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Права власника житлового будинку визначені ст. 317, 383, 391 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Право відповідача на користування вказаним майном були похідними від права власності колишнього власника цієї квартири, а з припиненням даного права власності (у зв`язку зі смертю), припинилося й право користування житлом відповідача.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивач є новим власником квартири та не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення квартири та чинить перешкоди власнику квартири у її праві користування та розпорядженні майном, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь - яких домовленостей щодо проживання відповідача у спірній квартирі між ними не досягнуто, крім того, у відповідача є у власності житло, в якому вона зареєстрована у встановленому законодавством порядку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у її реалізації права власності, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 , підлягають до часткового задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 454,00 грн.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції, ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391ЦК України, ст.109, 150 ЖК УРСР, ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 82, 141, 258, 259, 264 -265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_11 ), про виселення, задовольнити частково.

Усунути перешкоди у реалізації ОСОБА_1 права власності, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у розмірі 454,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.02.2022, з урахуванням ч.3 ст. 124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

СуддяО. В. Бондаренко