Справа № 161/8464/21 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/222/22 Категорія: 22 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Киці С. І., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власницею земельної ділянки з кадастровим № :03:001:0163, яка розташована в АДРЕСА_1 .

Позивачка стверджує, що власниця суміжної ділянки з кадастровим № :03:01:001:5808 відповідачка ОСОБА_3 незаконно набула право власності на земельну ділянку, уклавши договір №73 купівлі-продажу з відповідачкою ОСОБА_2 08 лютого 2019 року, яка отримала у власність цю земельну ділянку від Заборольської сільської ради відповідно до державного акта на землю серії ІІ-ВЛ №012800 від 10.01.1996 року за реєстраційним № 96. У державному акті форма земельної ділянки ОСОБА_2 прямокутна, однак після виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, на думку позивача, було створено та внесено неправдиву інформацію в систему координат ДЗК, а саме ділянка має ухил в сторону її земельної ділянки у формі паралелограма, що відповідно порушує встановлені межі та права її права як землевласника суміжної ділянки.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 реєстраційний №73 від 08.02.2019 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним. На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції не навів жодного доводу на відмову в її позові, підтвердженого відповідними доказами, та на спростування поданих нею доказів. Вказує, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_2 за державним актом, і ділянка, придбана відповідачкою ОСОБА_3 , це різні за формою (конфігурацією) земельні ділянки. Також позивачка зазначає, що ОСОБА_2 , відновлюючи межі спірної земельної ділянки, проданої пізніше ОСОБА_3 , без її згоди зареєструвала у системі координат ДЗК спотворену геометричну форму даної земельної ділянки за кадастровим номером :03:01:001:5808, тобто іншу земельну ділянку, що в подальшому потягнуло неправомірне оформлення права власності за ОСОБА_3 частини її земельної ділянки.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що суд повно встановив фактичні обставини справи та правильно застосував норми матеріального права. Жодних порушень закону при укладенні спірного договору не було допущено. Всі документи були оформлені відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Державним актом на право власності на землю, виданим 10 січня 1996 року, серії ІІ- ВЛ №012800, на підставі рішення Заборольської сільської ради №5/6-1 від 09 жовтня 1995 року ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 0,1198 га, за кадастровим № :03:001:5808, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в с. Великий Омеляник Заборольської сільської ради Луцького району (а.с. 5-6).

Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки за кадастровим № :03:001:0163, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу від 26.03.2015 р. (а.с.7).

08 лютого 2019 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області, з кадастровим номером :03:01:001:5808 (а.с.8).

Як убачається з технічної документації із землеустрою на спірну ділянку, складеної проектною організацією ТОВ "Горизонт" у 2020 році на підставі цього договору купівлі-продажу, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснювалось на основі технічної документації із землеустрою, якою визначено місце положення поворотних точок меж земельної ділянки. (а.с. 31-47).

Згідно з актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання, складеного в присутності власника земельної ділянки з кадастровим номером :03:01:001:5808, площею 0,1198 га, наданої користувачу (власнику) земельної ділянки ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 5 шт. Схема прив`язки межових знаків до об`єктів та контурів місцевості додається.

Згідно зі статтею 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Статтею 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми Державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Таким чином, у ЗК України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов`язкового настання двох умов: 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.

Положення про посвідчення Державними актами права власності та користування земельними ділянками містяться також у ЗК України від 25 жовтня 2001 року.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Обгрунтовуючи необхідність захисту права власності на свою земельну ділянку, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між відповідачами, посилаючись на неналежну конфігурацію та форму земельної ділянки, яку придбала відповідач ОСОБА_3 за спірним договором, відсутності погодження нею меж земельної ділянки в акті приймання- передачі, який міститься в складі технічної документації.

Проте, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо непогодження позивачем меж належної відповідачу ОСОБА_3 земельної ділянки з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Оскільки позивачка не була стороною оспорюваного правочину, то вона повинна довести, що її права внаслідок укладення цього правочину порушені і підлягають захисту.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Проте, доводи позовної заяви та апеляційної скарги і надані позивачкою докази не вказують на те, що оспорюваним договором купівлі-продажу порушені її права власності чи користування належною їй земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, вона покликається на те, що, на її думку, незаконно змінилась конфігурація суміжної ділянки, що на даний час належить відповідачці ОСОБА_3 , однак жодних технічних документів на свою земельну ділянку вона суду не надала.

Разом з тим, при укладенні оспорюваного договору ні узгодження меж земельної ділянки, ні дозволу від позивачки як суміжного землевласника, як про це вказує ОСОБА_1 , законом не передбачено.

При цьому, дані земельно-кадастрової документації відповідно до статті 193 ЗК України повинні містити сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Згідно з висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), щодо застосування статі 198 ЗК України, статті 55 Закону України «Про землеустрій», зокрема, що стадія погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною; полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт; тому, якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови; підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації; непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів».

Судом першої інстанції належним чином встановлено, що спірна земельна ділянка була сформована з визначенням її меж в натурі (на місцевості) у січні 1996 року, та з того ж часу і до моменту набуття ОСОБА_3 права власності на неї, перебувала у приватній власності ОСОБА_2 .

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України).

Таким чином, позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.

Форма договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна чітко визначена статтею 657 ЦК України, за якою такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Тобто, законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів порушення її прав як суміжного власника земельної ділянки спірним договором купівлі-продажу земельної ділянки.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, для визнання договору недійсним, а тому, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді