ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1933/22 Справа № 205/6275/19 Категорія 48 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору поділу майна подружжя недійсним та застосування наслідків його недійсності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 27 серпня 2005 рокуперебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя складалося важко, внаслідок відсутності роботи та заробітку. Згодом, завдяки його заробіткам за межами України сім`я придбала дві квартири, спочатку квартиру АДРЕСА_1 та згодом квартиру АДРЕСА_2 .

Однак, внаслідок впливу матері відповідача на ОСОБА_2 , подружнє життя постійно ускладнювалося. В той час, як він знаходився на заробітках за межами України, відповідач звернулася до суду з позовом про розлучення та стягнення аліментів. На підставі вищезазначеного, терміново повернувся в Україну та з метою збереження сім`ї погодився на вимогу відповідача щодо переоформлення квартири у м.Дніпрі на дружину, з умовою того, що після цього вона забирає заяву про розлучення та стягнення аліментів.

13 червня 2017 року сторони уклали нотаріальний договір про поділ майна подружжя, згідно якого, залишили квартиру у м.Дніпрі у власності відповідача, а йому квартиру у м.Кам`янське. Домовились, що відповідач не буде подавати до суду на аліменти, а він надсилатиме кошти з заробітків на дитину та придбання нерухомості. Після цього, дружина забрала заяву про розлучення.

З метою збереження сім`ї, 15 червня 2017 року запропонував укласти шлюбний договір, що і було вчинено сторонами. Однак, 28 лютого 2018 року, незважаючи на домовленості, дружина знову подала на розлучення та стягнення аліментів.

Вважає, що внаслідок таких обставин, договір про поділ майна подружжя було укладено під впливом обману з боку відповідача, яка порушила домовленості, що є підставою для визнання його недійсним, відповідно до положень ст. 230 ЦК України.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір поділу майна подружжя, укладеного між сторонами 13 червня 2017 року та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за своєю формою та змістом спірний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам діючого законодавства, будь-яких інших належних та допустимих доказів щодо введення позивача в оману відповідачем під час укладання шлюбного договору, перебування позивача у важкому фізичному, психічному стані не надано. Позовні вимоги про скасування реєстрації права власності сторін на квартири, що були предметом спірного договору, є похідними від вимог про визнання договору недійсним, отже підстав для їх задоволення судом не встановлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що договір про поділ спільного майна подружжя був укладений з грубим порушенням діючого законодавства, під психологічним тиском відповідача. Зазначає, що майно набуте в результаті його праці та за його власні кошти, тоді як у разі поділу такого майна, його частки не є рівними, оскільки квартира відповідача коштує значно більше за його квартиру, що є однією з підстав для визнання шлюбного договору недійсним. Вважає, що судом першої інстанції не досліджувалися обставини та причини, які призвели до укладання між сторонами нотаріально посвідчених договорів.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 27 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого сторини мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час шлюбу, подружжям було набуто квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,2 м2, яку було зареєстровано за ОСОБА_1 22 січня 2013 року та квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 29,8 м2, яку було зареєстровано за ОСОБА_2 27 травня 2014 року (а.с.7).

13 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна між подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського МНО Красношлик Л.Л. за № 637. Сторони засвідчили, що ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності договорів, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного та вирішили, що квартира АДРЕСА_2 переходить у особисту приватну власність ОСОБА_2 , в свою чергу, квартира АДРЕСА_1 , переходить у особисту приватну власність ОСОБА_1 (а.с.7, 16-17).

Окрім того, 15 червня 2017 року, між стронами було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського МНО Красношлик Л.Л. за № 653, за умовами якого, зокрема розділу 2, сторони визначили, що все майно, зареєстроване за кожним з подружжя є особистою приватною власністю того з подружжя, на кого воно було зареєстровано. Згідно п.1.1. договору, сторони дійшли згоди, що цей договір стосується майнових відносин між подружжям. Інші питання подружнього життя, які б не були пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства. Крім того, сторони засвідчили, що зміст ст. ст. 9, 60, 92-103, 109, 114 СК України, а також правові наслідки обраного режиму майна нотаріусом роз`яснено, також, у цьому договорі міститься весь обсяг домовленостей між подружжям, щодо предмету договору, а тому всі інші письмові та усні домовленості і зобов`язання, прийняті подружжям до підписання цього договору, скасовуються і стають недійсними після його підписання (п. 4.1, 4.5 договору) (а.с.8).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9-11).

Судовим наказом Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 лютого 2018 року за заявою ОСОБА_2 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з «28» лютого 2018 року, і до досягнення дитиною повноліття ( НОМЕР_1 ).

Вказаний судовий наказ, згідно відомостей з сайту АСВП перебуває на виконанні Заводського ВДВС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ВП № 5692528 (а.с.15).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, з посиланням на положення ст. 230 ЦК України, мотивував недійсність спірного договору тими обставинами, що його було укладено з метою збереження сім`ї, під впливом обману, зокрема після обіцянки дружини не розлучатися з позивачем та не звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із тих підстав, що позивач не довів обставин, які б свідчили про ведення його в оману відповідачем згідно зі ст. 230 ЦК України, не довів самого факту обману, наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.Позовні вимоги про скасування реєстрації права власності сторін на квартири, що були предметом спірного договору, є похідними від вимог про визнання договору недійсним, отже підстав для їх задоволення судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі поділу майна подружжя, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Суд першої інстанції зазначав, що з тлумачення положень ст.ст. 1, 3, 4, 21, 24, ч. 3, 4 ст. 56, ст. 102 СК України та ст. 269 ЦК України слідує, що (право особи на шлюб та його розірвання є особистим немайновим правом, від якого особа не може відмовитися чи бути позбавлена такого права, або обмежена у його здійсненні), умови щодо зобов`язання особи утриматися від розірвання шлюбу в майбутньому навіть у випадку можливого їх викладення та погодження в умовах договору були б нікчемними.

Згідно положень спірного договору та пояснень наданих сторонами та представниками сторін у судовому засіданні, у п.6 договору від 13 червня 2017 року сторони погодили, що однаково розуміють значення та умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також не є зловмисним правочином. Сторони розуміють, що на майно, яке є Предметом цього договору не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Позивач помилково стверджує про мету укладення ним договору від 13 червня 2017 року, вважаючи його наслідком збереження сім`ї та уникнення розлучення, оскільки наявні в матеріалах справи докази підтверджують, що предметом спірного договору було врегулювання виключно майнових відносин між подружжям, будь-яких умов щодо прав та обов`язків сторін щодо утримання від певних дій/бездіяльності, в тому числі, щодо від розірвання шлюбу спірний договір не містить, так само, як матеріали справи не містять будь-яких інших доказів існування таких домовленостей, в свою чергу, укладення оспорюваного договору позивачем щодо спільного майна подружжя відбулося не внаслідок омани щодо предмету правочину, а внаслідок його вільного волевиявлення, здійсненого в порядку ст. 627 ЦК України. Самі лише мотиви, з яких позивач уклав правочин, не можуть бути підставою для визнання його недійсним з підстав положень ст. 230 ЦК України.

Отже, умови спірного договору містять взаємні права та обов`язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що договір від 13 червня 2017 року було вчинено під впливом тяжких обставин, зазначений договір не суперечить частині 5 статті 93 СК України, тому судом правомірно відмовлено у задоволенні позову.

До подібних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року справі № 626/2014/17-ц, провадження № 61-5995св20.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що договір про поділ спільного майна подружжя був укладений з грубим порушенням діючого законодавства, під психологічним тиском відповідача, не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, тому що висновків суду першої інстанції не спростовують, про наявність правових підстав для задоволення позову не свідчать.

Доводи апеляційної скарги про те, що майно було набуте в результаті його праці та за його кошти, тоді як у разі поділу такого майна, його частки не є рівними, оскільки квартира відповідача коштує значно більше за його квартиру, що є однією з підстав для визнання спірного договору недійсним, не заслуговують на увагу суду, оскільки є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві, які були предметом дослідження суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та повторного правового аналізу не потребують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не досліджувалися обставини та причини, які призвели до укладання між сторонами нотаріально посвідчених договорів,не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, а лише фактично зводяться до особистого тлумачення відповідачем законодавства через призму власних інтересів та незгоди з правовою оцінкою щодо фактичних обставин справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, право на оцінку яких має лише суд відповідно до вимог ст.89 ЦПК України.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова