Справа № 127/1585/14-ц
Провадження № 22-ц/801/606/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 рокуСправа № 127/1585/14-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої залиттям квартири за заявою ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Реу Кристини Павлівни на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А.,

встановив:

В грудні 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Реу Кристина Павлівна звернулась до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2014 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 14 407 гривень, у відшкодування моральної шкоди 2000 гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2408,10грн., з яких: 243,6 грн-судовий збір, 1860 гривень-за проведення експертизи, 143,80 гривень-обстеження квартири, 120 гривень-витяг з Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. В частині стягнення моральної шкоди в розмірі по 6000 гривень - відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2021 року було частково задоволено скаргу ОСОБА_2 та визнано дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулявця О.С. щодо відкриття виконавчого провадження № 62522738 неправомірними та скасовано постанову державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Кулявця О.С. від 13 липня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №62522738 з виконання виконавчого листа № 127/1585/14-ц виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 15 липня 2014 року про стягнення заборгованості, у зв`язку із минуванням строків для примусового виконання судового рішення та скасовано вказану постанову державного виконавця.

Вищезазначені обставини і стали підставою для звернення до суду із вказаною заявою, в якій просив скасувати захід забезпечення позову, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від «06» лютого 2014 року, а саме арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року в задоволені заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої залиттям квартири відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник звертаючись до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, будь-яких доказів про виконання вказаного рішення суду не надав, як і доказів того, що відпала потреба в забезпеченні позову або змінились обставини, які стали підставою для забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Реу Кристина Павлівна подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила суд скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року та ухвалити нову постанову про задоволення заяви про скасування заходу забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку заявника, судом першої інстанції порушено вимоги частини сьомої статті 158 ЦПК України, оскільки з моменту набрання рішенням суду першої інстанції законної сили пройшов строк у 90 днів для виникнення можливості скасування заходів забезпечення позову, а зазначені в клопотанні підстави є належним чином обґрунтовані. Разом з тим вважає, що застосований захід забезпечення позову, у вигляді арешту на квартиру, є неспівмірним, оскільки предметом спору було стягнення коштів у розмірі 22407 грн., що є значно менше вартості квартири. Крім того, вважає помилковими висновки місцевого суду щодо не позбавлення права позивача на звернення до суду із заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, оскільки з моменту постановлення судового рішення минуло сім років, протягом яких позивач так і не реалізувала свого права на примусове виконання вказаного рішення.

Позивач по справі не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до положень частин першої, другої та четвертої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Скасувати заходи забезпечення позову суд може у зв`язку зі зміною умов, що існували на момент постановлення ухвали про забезпечення позову.

Скасування заходів забезпечення позову слід відрізняти від скасування ухвали про забезпечення позову. Різниця полягає в тому, що заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів. При цьому правомірність застосування таких заходів судом відповідач, як правило, не заперечує.

Натомість, скасування ухвали про забезпечення позову здійснюється за наслідками її апеляційного оскарження. В цьому випадку ухвалу скасовує апеляційний суд, якщо під час її постановлення було порушено вимоги закону.

Отже, заходи забезпечення позову скасовуються судом, який їх застосував, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів.

Водночас, основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що враховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про скасування заходів забезпечення позову, оскільки забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, а зазначені ним обставини не вказують на те, що підстави для забезпечення позову відпали.

Суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Матеріалами справи вказаного не підтверджено, як і не додано таких до суду апеляційної інстанції.

Заява про скасування заходів забезпечення позову та вказана апеляційна скарга, зводяться до незгоди заявника з застосованими заходами забезпечення позову, але вказане не реалізовується шляхом подання заяви про скасування заходів забезпечення позову.

При поданні вказаної заяви треба довести, що відпала потреба у забезпеченні позову або змінились обставини, що зумовили застосування заходу забезпечення позову.

Представлені заявником ОСОБА_2 та його представником адвокатом Реу К.П. доводи та докази не дають підстав стверджувати про наявність таких обставин.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що забезпечення позову не порушує прав відповідача, оскільки вжиті заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, діють до повного виконання рішення суду та спрямовані виключно на забезпечення можливості виконання такого рішення.

Покликання в апеляційній скарзі на те що, в силу ч. 7 ст. 158 ЦПК України з моменту набрання рішенням суду першої інстанції законної сили пройшов строк у 90 днів для виникнення можливості скасування заходів забезпечення позову не є самостійною підставою для скасування таких заходів забезпечення позову, оскільки останні продовжують діяти до повного виконання судового рішення, яке таким наразі не є.

Крім того, відсутність звернення позивача із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, зокрема, протягом 7 років не позбавляє останню на таке поновлення у разі звернення із відповідною заявою до суду, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Інші доводи скарги, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає вимогам ст. 153, 263, 264 ЦПК України, і її слід залишити без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Водночас, суд апеляційної інстанції роз`яснює сторонам, що відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову (ч. 6 ст. 158 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Реу Кристини Павлівни залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета