Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2022 Справа №607/21815/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участі секретаря судового засідання Свергун Т.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , які діють у власних інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися в суд із позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, просять визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 . Покликаються на те, що вони тривалий час проживають в квартирі, платять комунальні послуги, проводять поточний ремонт. Не мають власного житла. ОСОБА_1 поселився на підставі договору з квартиронаймачем ОСОБА_6 від 18.11.1998 року, який помер в 2019 році. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проживають у зазначеній квартирі з 2016 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 працюють в бюджетних установах міста Тернополя, діти навчаються в школі, іншого житла не мають. Квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності.

Від відповідача - виконавчого комітету Тернопільської міської ради надійшов відзив на позов, в якому представник просить врахувати його при прийнятті рішення. Зазначає, що після смерті ОСОБА_6 припинився договір найму житлового приміщення із ним.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2021 року із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач, допитаний як свідок показав, що він в 1998 році закінчував навчання в вищому навчальному закладі в місті Тернополі. У зв`язку із відсутністю житла, він уклав договір піднайму із ОСОБА_6 , та з того часу жив в спірній квартирі, оплачував комунальні послуги, проводив ремонтні роботи. ОСОБА_6 не жив із ним, а в 2021 році йому стало відомо, що він помер. Разом з тим, він не може оформити право користування приміщенням.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, не повідомив причини неявки.

Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.

Квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності. Право власності на неї ні за ким не зареєстровано, що підтверджується Інформаційною довідкою від 22.09.2021 року №276061058, листом ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» від 11.10.2021 року №1230/07-2.

Як видно із договору, укладеного 18 листопада 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , ОСОБА_6 дав дозвіл ОСОБА_1 вселитися постійно безстроково в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , користуватися цією квартирою. ОСОБА_1 зобов`язується оплачувати комунальні послуги, тримати квартиру в порядку за потреби робити поточний ремонт та нести всі витрати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується інформацією з відділу державної реєстрації актів цивільного стану №910/06.3-01-09.5 від 12.10.2021 року.

З 2004 році ОСОБА_1 зареєстрував місце свого проживання в гуртожитку по АДРЕСА_3 , але за вказаною адресою не проживає, що підтверджується довідкою ПП «Тернопількомсервіс» від 06.10.2021 року №1024.

ОСОБА_1 працює в Тернопільському академічному обласному українському драматичному театрі імені Т.Г. Шевченка на посаді артиста драми вищої категорії з 07.08.2004 року, що видно із довідки від 01.10.2021 року №21/04-28.

12.02.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб в Кальненській сільській раді Козівського району Тернопільської області, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 12.02.2007 року серії НОМЕР_1 . В цьому шлюбі в них народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_3 донька ОСОБА_5 .

Згідно довідки від 30.09.2021 року №36 ОСОБА_7 працює в Тернопільському дошкільному навчальному закладі №16 Тернопільської міської ради Тернопільської області з 10.02.2020 року.

Діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 навчаються в Тернопільській спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів №7 з поглибленим вивченням іноземних мов.

Як видно із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 28-38), у позивачів у власності будь-яке житло відсутнє.

Судом досліджено квитанції про оплату житлового-комунальних послуг в квартирі по АДРЕСА_4 за період з 2016-2021 роки, від імені ОСОБА_6 , який помер в.ІНФОРМАЦІЯ_1.

Допитані як свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показали суду, що вони проживають в будинку по АДРЕСА_4 . знають, що у вказаному будинку близько 10 років живе ОСОБА_10 з сім`єю. Саме вони постійно брали участь у зборах ОСББ, оплачують кошти, які збирають мешканці будинку на його обслуговування.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Судом встановлено, що квартира по АДРЕСА_4 перебуває в комунальній власності, а ОСОБА_1 вселився в неї на підставі договору від 18.11.1998 року із квартиронаймачем ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 98 Житлового кодексу України, наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Після смерті ОСОБА_11 1999 року ОСОБА_1 продовжував проживати в квартирі, після одруження в неї вселилися і члени його сім`ї - дружина, та діти. Весь цей час ним оплачувалися комунальні послуги, здійснювався поточний ремонт, тощо, власник приміщення не ставив питання про їх виселення.

Позивачі іншого житла не мають, що дає підстави вважати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірне майно є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Весь цей час відповідач не ставить питання про їх виселення, чи незаконність вселення, а також ним пропущено строк позовної давності з приводу оспорення підстав вселення у квартиру.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Тому, зважаючи на те, що судом встановлено, що позивачі вселилися у спірне приміщення на законних підстава, як тимчасові мешканці, іншого житла не мають, існують достатні та триваючі зв`язки з квартирою АДРЕСА_1 , вона є їх єдиним житлом у розумінні статті 8 Конвенції, відповідач на протязі тривалого часу не ставить питання про незаконність їх вселення чи про виселення, а також зважаючи на те, що право позивачів на користування квартирою не визнається та оспорюється, тому, воно підлягає судовому захисту.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 211, 229, 258, 259, 263, 266, 268, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивачі:

ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 .

ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_5 .

Відповідач: Виконавчий комітет Тернопільської міської ради, , 46001, м. Тернопіль, вул. Листопадова, 5, адреса електронної пошти

Повний текст рішення виготовлений 18 лютого 2022 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк