Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/19/22
Номер провадження: 2/511/180/22
25 лютого 2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Панчук А. І.,
секретар судового засідання Бєгєн А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Відділ надання адміністративних послуг Роздільнянської державної адміністрації Одеської області, орган опіки та піклування Лимансьскої селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
05.01.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування належним ОСОБА_1 на праві власності житловим приміщенням, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що є власником зазначеного житлового будинку За вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 , але фактично не проживають та не користуються з 2015 року , оскільки разом з чоловіком ОСОБА_4 переїхали до Росії.
Ухвалою від 12.01.2022 року позовну заяву прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 01.02.2022року підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті .
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, оскільки реєстрація відповідачів у її будинку, перешкоджає вільно користуватися її власністю.
Відповідач ОСОБА_2 діюча в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, клопотання, заяв, заперечень на позов не надала.
Представник третьої особи органу опіки та піклування Лиманської селищної ради Роздільнянського району Ожеської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину нявки суд не сповістили.
Представик третьої особи відділу надання адміністративних послуг Роздільнянської державної адміністрації Одеської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялвся належним чином , про причину неявки суд не сповістив.
Правом на подання відзиву не скористались.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд враховує наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі продажу від 01.10.2008року посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської областв та зареєстрованого в реєстрі за №3437 ; витягом з державного реєстру правочинів №6583302 від 01.10.2008 року; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20426185 від 01.10.2008 року; витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (а.с.9-14,20).
Згідно витягу №314 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб виданого Лиманською селищною радою Роздільнянського району Одеської області від 08.12.2021 року у будинку , що належить ОСОБА_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у житловому будинку позивача зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21).
Згідно актів обстеження про непроживання особи від 09.12.2021 року фахівцем відділу соціального захисту населення Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Корнєвою Н.М було здійснено перевірку за адресою місця проживання ОСОБА_1 , , а саме : АДРЕСА_1 відповідачі зареєстровані в зазначеному житловому будинку але там не проживають з 2015 рлку по теперішній час (а.с.24)
Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 від 14.12.2021 року зазначено, що вона дійсно з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 у грудні 2015 року разом з чоловіком виїхали на постійне місце проживання до Росії де придбали житло у АДРЕСА_2 . Тобто з грудня 2015 року вони проживають Росії, приїхати до України та добровільно знятися з місця реєстрації вона не має можливості у зв`язку з карантинними обмеженнями та іншими обставинами . проти зняття з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 не заперечує. (а.с.25)
Згідно паспорту громадянки Роійської Федерації серії № НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації останньої зазначена з 30.05.2019 року : АДРЕСА_2 . (а.с.26-29)
Відповідно до свідоцтва №4287 про реєстрацію за місцем мешкання від 30.05.2019 року зазначено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 (а.с.31)
Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що через реєстрацію відповідачів не може розпоряджатися своїм майном, зокрема, при цьому останні з 2015 року у її будинку не проживають, просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Аналізуючи встановлені обставини справи, суд враховує наступні положення чинного законодавства.
Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).
Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.
ідповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Враховуючи наведене, позивач, як власник житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , має право на безперешкодне користування та розпорядження ним.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.
Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у будинку позивача, але не проживає в ньому з 2015 року, протилежні докази в матеріалах справи відсутні. При цьому має постійне зареєстровану місце прожиання у іншій державі де проживає з 2015 рлку
Суд враховує, що відповідачі добровільно залишили будинок за адресою: АДРЕСА_1 з 2015 року тобто більше 6 років. Тобто, позивачем будь-яких спонукань для припинення проживання ОСОБА_2 і перешкод у користуванні ним житлом не створювалося, в матеріалах справи відсутні докази протилежного.
Протягом зазначеного часу ОСОБА_2 жодних спроб вселитися у спірне житло не виявляв, домовитися із позивачем про користування будинком на попередніх умовах не намагався, будь-яких побутово-господарських чи інших спільних прав і обов`язків у сторін не виникало та не існує.
У відповідності до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" підставою для зняття з реєстрації місця проживання є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Зважаючи на обставини справи, суд дішов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим риміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно із ст. 176 СК України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.
Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків.
Поряд з цим, як вже зазначалось житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є у власності позивача, яка не є одним з батьків неповнолітньої.
Мати неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 має на праві власності житло за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, неповнолітня ОСОБА_3 разом з батьками проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини).
В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ).
Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років.
З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду з позовом та ухвалення судом рішення у даній справі, ОСОБА_3 не має чотирнадцять років.
Наведене дає підстави для висновку про те, що місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_3 в силу вимог закону є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.
Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності з встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що неповнолітня ОСОБА_3 втратила право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності позивачу, оскільки факт непроживання її батьків за відповідною адресою та визнання її такою, що втратила право на користування відповідним жилим приміщенням, є підставою для втрати і неповнолітньою права на проживання та користування відповідним житлом, за відсутності обставин, які б підтверджували існування домовленості між позивачем та батьками дитини щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини.
Оскільки, малолітня особа у віці до чотирнадцяти років не наділена правом самостійно обирати собі місце проживання, а її власне волевиявлення залежить від волевиявлення її батьків, тому задоволення вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, є підставою для задоволення аналогічних вимог позивача, яка не є матір`ю, що в свою чергу, не буде свідчити про порушення прав дитини, встановлених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 діючої в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Відділ надання адміністративних послуг Роздільнянської державної адміністрації Одеської області, орган опіки та піклування Лимансьскої селищної ради Роздільнянського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 283 ЦПК України направити відповідачу копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя А. І. Панчук