Справа № 461/5140/20 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/811/959/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Львів

Справа № 461/5140/20

Провадження № 22ц/811/956/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 29 серпня 2020 року у складі судді Мисько Х.М. у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

1 липня 2020 року АТ «Ідея Банк» звернулося з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 грудня 2018 року між сторонами укладено кредитний договір №D44.00606.004723038. Згідно цього кредитного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 49 999 грн. зі сплатою 20 % річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, в тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим графіком щомісячних платежів. Стверджує, що позивач повністю виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, що підтверджується видатковими касовими (меморіальними) ордерами. Відповідач не виконує свої зобов`язання, передбачені договором кредиту. Внаслідок цього станом на 26 травня 2020 року у нього утворилась заборгованість в розмірі 77 031,10 грн. Вказана заборгованість відповідача підтверджується випискою по особовому рахунку та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 26 травня 2020 року. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором №D44.00606.004723038 від 26 грудня 2018 року в розмірі 77 031,10 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Вказує, що останній платіж ним здійснено 18 травня 2020 року. Зазначає, що він звертався до позивача із заявами про реструктуризацію боргу, як військовослужбовець. Банк такі заяви не розглянув. Стверджує, що з березня 2020 року в країні введено карантинні обмеження, однак позивач безпідставно нараховував йому борг, пеню та інші платежі. Вказує, що він (відповідач) має статус військовослужбовця Збройних Сил України. Посилається на частину 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

25 червня 2021 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Також просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника банку.

Належним чином повідомлені сторони про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, заяви про відкладення розгляду справи не подали.

Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність поважних причин неявки сторін в судове засідання та прийняв рішення про розгляд справи у відсутності учасників справи.

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі частини третьої статті 12, статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 530 цього Кодексу, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлено, що 26 грудня 2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №D44.00606.004723038.

Відповідно до цього договору, відповідач отримав кредит у розмірі 49 999 грн. зі сплатою 20% річних з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, в тому числі процентів у терміни, передбачені погодженим графіком щомісячних платежів.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановлений договором термін не виконав.

Згідно наданого позивачем розрахунку загальна сума заборгованості за кредитом становить 77 031,10 грн., яка складається із: 41 661,48 грн. - основний борг; 630,63 грн. - прострочений борг; 8 452,97 грн. - прострочені проценти; 45,53 грн. - строкові проценти; 1 499,97 грн. - нарахована плата за обслуговування кредиту; 20 999,58 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 3 740,94 грн. - пеня за несвоєчасне погашення платежів. Зазначений розрахунок не спростований відповідачем.

Останній платіж відповідачем здійснено 18 травня 2020 року.

Згідно з пунктом 1.10 кредитного договору від 26 грудня 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, вказаним пунктом договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Щомісячна плата за обслуговування кредиту міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме: у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим.

Таку позицію висловив Верховний Суд у постановах від 1 квітня 2020 року (справа № 583/3343/19) та від 6 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16).

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Вказане відповідає правовій позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року (справа №708/195/19).

Відтак, у пункті 1.10 кредитного договору від 26 грудня 2018 року відповідачу фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Щомісячна плата за обслуговування кредиту не залежить від потреби позичальника у інформації щодо його кредиту; тобто, позичальник взагалі може не звертатися до банку за отриманням такої інформації, однак щомісячно повинен платити за таку послугу, яка не надавалася, оскільки плата за неї є складовою частиною кожного щомісячного платежу.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки банком у кредитному договорі була встановлена плата за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, то з відповідача не підлягає стягненню нарахована та прострочена плата за обслуговування кредиту (1 499,97 грн. та 20 999,58 грн. відповідно). З урахуванням зазначеного, відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення належить скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача в користь позивача 54 531,55 грн. (41 661,48 грн. - основний борг; 630,63 грн. - прострочений борг; 8 452,97 грн. - прострочені проценти; 45,53 грн. - строкові проценти; 3 740,94 грн. - пеня); провести перерозподіл судових витрат.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед банком, а також процентів за користування кредитом відповідно до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відповідач не надав ні суду першої ні апеляційної інстанції передбачених законом доказів того, що він є військовослужбовцем або резервістом. Надане посвідчення про пільги учасника бойових дій, видане 18 червня 2015 року, цих обставин не стверджує.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює, або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною першою зазначеної норми передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт третій частини другої статті 141 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 133 ЦПК України).

Є встановленим, що при зверненні з позовом до суду позивач сплатив 2 102 грн. судового збору, що стверджується меморіальним ордером № 1265251 від 2 червня 2020 року. Витрати позивач на професійну правничу дорогу складають 2 100 грн., що стверджується належними доказами (договором про надання правової допомоги, додатковими угодами № 1 і № 2, актом приймання-передачі наданих послуг). Докази про інші судові витрати відсутні.

Позов задоволено на 70,79%. Відтак, з відповідача в користь позивача належить стягнути 1 488 грн. судового збору та 1 486,59 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись: ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 серпня 2020 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м.Львів, вул.Валова, 11; ідентифікаційний код в ) заборгованість за кредитним договором №D44.00606.004723038 від 26 грудня 2018 року в сумі 54 531,55 грн.(п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот тридцять одну грн. 55 коп.).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м.Львів, вул.Валова, 11; ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 19390819)1 488 грн. (одну тисячу чотириста вісімдесят вісім грн.) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, м.Львів, вул.Валова, 11; ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 19390819)1 486,59 грн. (одну тисячу чотириста вісімдесят шість грн. 59 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено і підписано 15 лютого 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: _________________ Ю.Р. Мікуш ____________________Р. В. Савуляк