г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4180/21
Номер провадження 2/213/281/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

секретар судового засідання - Довга А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань №14, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №213/4180/21 за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Дербін Дмитро Олександрович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач з 09 жовтня 1982 року по 14 березня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який є батьком двох її дітей (відповідачів по справі). Вже після розірвання шлюбу, а саме 30 травня 2005 року вона отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвала його в БТІ. У грудні 2007 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ». Колишній чоловік ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На цей час вона вирішила продати належне їй нежитлове приміщення, і для укладення договору купівлі-продажу звернулася до нотаріуса. Але у посвідченні договору їй було відмовлено, оскільки відсутня заява про згоду другого з подружжя на відчуження спільного сумісного майна колишнього подружжя та не надано рішення суду про визнання особистої приватної власності на вищевказане нерухоме майно.

Зазначила, що вказане приміщення було придбано нею за особисті кошти її батьків, вона здійснювала в приміщенні ремонт та удосконалювала його, а тому воно належить їй особисто з огляду на положення п.3 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України.

Процесуальні дії у справі.

Позовна заява отримана судом 08.11.2021.

Ухвалою від 12.11.2021 позовна заява була залишена без руху.

26.11.2021 представник позивача надав уточнений позов, який 01.12.2021 знов було залишено без руху.

Після усунення недоліків, 06.12.2021 провадження у справі відкрито. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні 22.12.2021 витребувано докази за клопотанням представника позивача.

27.01.2022 надійшла інформація в порядку витребування доказів.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

У судове засідання учасники процесу не з`явились:

- представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити;

- від відповідачів надійшли заяви про проведення розгляду справи без їх участі. Проти позовних вимог відповідачі не заперечували, що судом розцінено як визнання позовних вимог останніми.

За таких підстав, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників процесу, на підставі наданих позивачем та витребуваних судом доказів.

Фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Позивач (дівоче прізвище « ОСОБА_8 ») з 09.10.1982 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , після укладенні шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 » /а.с.30/.

В шлюбі з ОСОБА_4 у позивача народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 ».

18 жовтня 2002 року ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Чуркіною Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2148, купила у ОСОБА_12 трикімнатну квартиру, загальною площею 57,7 кв.м, розташовану на 1-ому поверсі п`ятиповерховго будинку у АДРЕСА_1 /а.с.96/.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 08.12.1999 № 552 «Про переведення квартир із житлового у нежитловий фонд», квартира за адресою: АДРЕСА_1 підлягає переводу із житлового фонду у нежитловий фонд. Як видно із додатка до вказаного рішення виконкому, власником квартири на момент прийняття рішення був ОСОБА_12 , метою використання нежитлового майна зазначено «промтоварний магазин» /а.с.12/.

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 , виданого 14.03.2005 Інгулецьким відділом РАЦС Криворізького МУЮ ОСОБА_11 , 14 березня 2005 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 розірвано (актовий запис № 56) /а.с.31/.

11.05.2005 виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області прийнято рішення № 238 «Про видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» згідно з додатком, в якому заявником на оформлення свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 103,5 кв.м, вказано ОСОБА_11 . При цьому, перелік містить примітку наступного змісту: «Приміщення після реконструкції квартир згідно рішення виконкому Криворізької міської ради від 08.12.1999 № 552, акт державної технічної комісії від 28.10.1998 та від 29.09.2003» /а.с.13-14/.

30.05.2005 виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_2 , згідно з яким нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_11 на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» від 11.05.2005 № 238. В описі об`єкта у вказаному свідоцтві зазначено наступне: «Нежитлове приміщення після реконструкції квартири, загальною площею 103,5 кв.м. Свідоцтво про право власності видано замість договору міни, зареєстрованого на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі, реєстр № 983-Н/97 від 12.12.1997р. та договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятою криворізькою державною нотаріальною конторою, реєстр за № 1-2148 від 18.10.2002» /а.с.33/.

На підставі вказаного свідоцтва про право власності від 30.05.2005, право власності на вищевказане нежиле приміщення зареєстровано 10.06.2006 в КП «Криворізьке БТІ» за № 6326 в реєстровій книзі 11ПВШ-326 на ім`я ОСОБА_11 /а.с.34/.

Придбання позивачем нерухомості на підставі договору міни, зареєстрованого на КФ Придніпровської товарної біржі, реєстр № 983-Н/97 від 12.12.1997р. не підтверджено (докази укладення позивачем цього договору, які було витребувано судом, від товарної біржі не надійшли, згідно з інформацією, наданою архівним відділом Криворізької міської ради на виконання ухвали суду, до архівного відділу такі договори не надходять /а.с.98/), однак про належність позивачу приміщення за спірною адресою свідчить Акт ідеальних долей від 25.07.2003, складений техніком-інвентаризатором при обстеженні квартир АДРЕСА_3 , в якому зазначено, що магазин загальною площею 103,5 кв.м належить ЧП « ОСОБА_11 », та Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно з якою спірне нерухоме майно належить позивачеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 30.05.2005 згідно з рішенням виконкому Криворізької міської ради № 238 від 11.05.2005 /а.с.15, 41/.

01.12.2007 ОСОБА_11 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 і змінила прізвище на « ОСОБА_7 » /а.с.11/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть /а.с.32/.

Постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. від 20.10.2021, ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії посвідченні договору купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що продавцем, тобто ОСОБА_1 не подана відповідна заява про згоду другого подружжя на відчуження спільного сумісного майна колишнього подружжя, справжність підпису на якій повинно бути засвідчено нотаріально; та/або відповідне рішення суду про визнання особистої приватної власності на вищевказане нерухоме майнозгідно ст.57 СК України /а.с.16/.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 24.11.2021 ринкова вартість спірного нерухомого майна на дату оцінки становить 847044 грн. /а.с.44/, з вказаної вартості позивачем сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру.

Зміст спірних правовідносин.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, які регулюються нормами СК та ЦК України, і виникають із права особи звернутися до суду з відповідним позовом в разі неможливості вирішення цього питання у позасудовому порядку.

Норми права, які застосовує суд.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним.

На момент виникнення права власності на спірне нерухоме майно (1997, 2002 роки) правовідносини щодо права власності регулювались ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім?ю України. На момент оформлення позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно (2005 рік) діяли норми ЦК України 2003 року та СК України, які набрали чинності з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинність з 01.01.2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Отже, на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Приписами ст.16 Закону України «Про власність», який діяв станом на час придбання спірного нерухомого майна, передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічне положення містилось і в ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України, де також зазначалось, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядженням цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частини сьомої цієї статті, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно з пунктами 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

За загальним правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст.70 СК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), яка відповідно до ст.263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст.57 СК України.

Так, згідно з п.3 ч.1 цієї статті, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з положеннями частини сьомої цієї статті, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Верховний суд України у своїй постанові від 05.04.2017 у справі № 6-399цс17 висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи статтю 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом достовірно встановлено наступне:

- позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_2 , виданого 30.05.2005 Виконавчим комітетом Криворізької міської ради згідно з рішенням виконкому № 238 від 11.05.2005, на праві приватної власності належить нежитлове приміщення АДРЕСА_4 ;

- право власності на квартири, які були реконструйовані у нежитлове приміщення, набувалося позивачем під час її перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_13

- обставини щодо належності позивачу коштів, на які було придбані квартири за договорами міни та купівлі-продажу, ніким не оспорюються;

- право власності на спірне нерухоме нежитлове майно набуто позивачем вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 ;

- спадкоємці після смерті колишнього чоловіка позивача ОСОБА_4 , а саме відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позову не заперечують;

- ОСОБА_1 позбавлена можливості реалізувати своє право на продаж належного їй нерухомого майна, з причини відсутності рішення суду щодо визнання за нею права особистої приватної власності на майно в порядку ст.57 СК України;

- нотаріусом не обґрунтовано відмовлено позивачу у посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна за відсутності згоди чоловіка, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, оскільки він помер у 2018 році.

- тобто існує цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у порядку позовного провадження;

- встановлення належності позивачу нерухомого майна на праві особистої приватної власності надасть змогу позивачу розпорядитися належним їй нерухомим майном на власний розсуд;

- визнання права власності на набуте у шлюбі майно в судовому порядку є належним м способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для реалізації прав власника у нотаріальному порядку. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає ст.16 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, враховуючи характер спору, а також те, що позивач не просить повернути їй сплачений судовий збір, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору слід покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 19, 23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , право особистої власності на нежиле приміщення загальною площею 103,5 кв.м, вбудоване в перший поверх п`ятиповерхового житлового будинку, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник позивача адвокат Дербін Дмитро Олександрович, місце проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач 1 - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач 2 - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне рішення складено 21 лютого 2022 року.

Суддя В.В. Попов