Справа № 390/1534/20
Провадження № 2/390/31/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" лютого 2022 р.Кіровоградський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючої - судді Бойко І.А.,

при секретарях Шматковій А.І., Губанові М.М., Пікущій І.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Терещенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позов обґрунтовує тим, що з 23.12.2019 року він проходить військову службу у вищевказаній військовій частині на посаді водія-прожекториста. 17.03.2020 року позивач переведений до взводу радіотехнічного забезпечення вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення. 14.04.2020 року в приміщенні пункту технічного обслуговування та ремонту техніки на території автопарку військової частини, під контролем ОСОБА_3 позивач був залучений до виконання робіт по сезонному обслуговуванню автомобільної техніки. Під час проведення вказаних робіт ОСОБА_3 допустив нехтування своїми службовими обов`язками щодо забезпечення заходів безпеки підпорядкованого йому особового складу, не провів з позивачем цільового інструктажу перед проведенням робіт та не здійснював контролю за його діями. В результаті чого, позивач під час спуску до оглядової ями, допустив падіння, внаслідок чого отримав тілесне ушкодження, з наступним лікуванням з оперативним втручанням. Загальна сума коштів, витрачених позивачем на лікування, становить 15478,48 грн. Нещасний випадок, який стався з позивачем, завдав йому моральної шкоди, оскільки він тривалий час проходив лікування та відновлювальні процедури. Через позбавлення можливості вільного пересування позивач тривалий час був позбавлений можливості працювати і забезпечувати свою сім`ю та вести повноцінний спосіб життя, що супроводжувалось стражданням і станом пригніченості, порушенням душевної рівноваги. Виходячи з тривалості і глибини душевних страждань, розмір моральної шкоди позивач оцінив у розмірі 100000 грн. У зв`язку з тим, що позивачу спричинено ушкодження здоров`ю під час проходження ним військової служи, він просить відшкодувати йому завдану майнову і моральну шкоду та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , на яких покладались роботи по сезонному обслуговуванню техніки, в період часу з 13.00 по 14.00 год. повинні перебувати на обідній перерві та відвідати заклад харчування. Використання військовослужбовцем вказаного періоду часу на власний розсуд порушує встановлений розпорядок дня. ОСОБА_1 в період обідньої перерви знаходився на території автопарку за власним рішенням, наказів про продовження роботи під час обідньої перерви від командування позивач не отримував. Крім того, після проведення інструктажу, незважаючи на наявність сходів для безпечного спуску до оглядової ями, позивач, нехтуючи правилами безпеки, стрибнув до ями, що спричинило його травмування, тому травмування позивача сталось через його безвідповідальну поведінку. Позивачу була надана первинна медична допомога і його доставлено до медичного закладу. У випадку лікування військовослужбовців у військовій медичній установі таке лікування є безкоштовним, проте позивач обрав лікування в поліклінічному відділенні, що призвело до витрачання ним власних коштів, сума яких є завищеною. Окремі товари, які купувались позивачем відсутні в епікризі. Наявність моральної шкоди представник відповідача вважає необґрунтованою, оскільки після лікування позивач продовжив проходити військову службу з отриманням грошового забезпечення та не висловлював скарг на негативні зміни в його житті через перенесену травму. Крім того, позивач користується власним автомобілем, що потребує значних фізичних зусиль та належного стану здоров`я, тому обґрунтування позивача моральної шкоди через втрату можливості працювати та самостійно пересуватись є неправдивими. Наявність моральних страждань позивачем не доведено.

У відповіді на відзив представником позивача адвокатом Соколовською Є.В. зазначено, що під час проведення робіт 14.04.2020 року у позивача не було можливості спуститись до оглядової ями сходами, оскільки над місцем їх розташування стояв автомобіль. Проведення інструктажу з позивачем перед проведенням робіт спростовується наказом № 55 від 10.07.2020 року, в якому зазначено, що причиною травмування позивача стало, зокрема відсутність проведення цільового інструктажу, актом про нещасний випадок № 4 від 10.07.2020 року та вироком стосовно ОСОБА_3 . Відсутність звернення позивача до військової частини зі скаргами на стан здоров`я спростовується медичними документами, які складались після травмування позивача. На спростування заперечень відповідача щодо моральної шкоди представник позивача зазначила, що самостійно пересуватись позивач зміг після завершення лікування в липні 2020 року, до вказаного часу він постійно перебував на лікарняних. До виконання службових обов`язків він приступив в серпні 2020 року. На даний час позивач не повністю одужав, оскільки шкутильгає і періодично відчуває фізичний біль у травмованій кінцівці, тому він вимушений продовжувати періодичні обстеження та додаткове лікування для повного відновлення стану здоров`я.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Соколовська Є.В. позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача позов заперечила, та зазначила, що травмування позивача сталось з його вини, першу медичну допомогу у військовій частині йому одразу було надано. Від безкоштовного лікування у військовій медичній установі позивач відмовився та обрав лікування за власні кошти, тому відповідач не повинен відшкодовувати вартість такого лікування. Крім того, позивачем не обґрунтовано причинно-наслідковий зв`язок спричинення йому моральної шкоди, сума відшкодування занадто завищена, наявність психологічних та моральних страждань не доведена. Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, які наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 17 від 20.03.2020 року з 01 по 30 квітня у вказаній військовій частині проводилось переведення техніки і озброєння на весняно-літній період. Зокрема п.16 наказу передбачено, що здійснення заходів щодо підготовки озброєння та військової техніки покладалось на командирів підрозділів, які повинні організувати суворий контроль за виконанням особовим складом техніки безпеки (а.с.61-67).

Згідно довідки тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 №170 від 20.08.2020 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) солдат військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 під час виконання робіт по сезонному обслуговуванню техніки отримав травму у зв`язку з відсутністю проведення цільового інструктажу з питань охорони праці на робочому місці. Нещасний випадок визнається пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби (а.с.17).

Згідно довідки військово-лікарської комісії №11251 від 03.09.2020 року солдату військової служби за контрактом ОСОБА_1 поставлено діагноз: консолідуючий перелом (14.04.2020) обох кісток лівої гомілки з наявністю металоконструкції (а.с.18).

За фактом травмування водія-прожекториста взводу радіотехнічного забезпечення вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 солдата контрактної служби ОСОБА_1 проведено службове розслідування, за результатом якого складено акт № 4 про нещасний випадок, який затверджений 10.07.2020 року командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с.19-45).

Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30.06.2020 року по справі № 390/839/20, судом затверджено угоду про примирення та визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.271 КК України, та призначено йому покарання, узгоджене сторонами угоди, у виді штрафу в розмірі ста п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень. За вищевказаним вироком судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи службу на посаді командира взводу радіотехнічного забезпечення вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , діючи з необережності, нехтуючи своїми службовими обов`язками щодо забезпечення заходів безпеки особового складу військової частини, всупереч вимог ст.ст.6, 13, 18 Закону України «Про охорону праці», п.2.8 наказу Міністерства оборони України № 20 від 28.01.1998 року, ст.ст.119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, під час робіт по сезонному обслуговуванню автомобільної техніки не провів належним чином інструктаж по мірам безпеки при роботі по технічному обслуговуванню техніки з підлеглим особовим складом взводу радіотехнічного забезпечення вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення в/ч НОМЕР_1 , а саме солдатом контрактної військової служби ОСОБА_1 й не контролював останнього. В результаті чого, солдат ОСОБА_1 14.04.2020 року близько 13.05 год. під час виконання робіт по обслуговуванню автомобіля УАЗ 33031 АПП-90П, номерний знак НОМЕР_2 , на оглядовій ямі в с.Канатове, Кропивницького району Кіровоградської області, здійснюючи спуск до оглядової ями через непристосоване для цього місце, допустив падіння до оглядової ями, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у виді закритого косого перелому н/3 лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням поперечного перелому н/3 м/гомілкової кістки з незначним зміщенням (а.с.7-3).

Згідно епікризу-виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2719 в період з 14 по 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікуванні в поліклінічному відділенні Комунального закладу "Поліклінічне об`єднання м.Кіровограда" з діагнозом: закритий перелом лівої гомілкової кістки. Проведено оперативне втручання. В рекомендаціях лікарем призначено подальше медикаментозне лікування, з наступним проведенням рентгенограми. Термін консолідації переломів 3,5-4,5 місяців (а.с.36).

З долучених до позову фіскальних чеків, копії яких засвідчені представником позивача - адвокатом Соколовською Є.В., вбачається, що в період з 14.04.2020 року по 19.06.2020 року позивачем здійснено придбання медикаментів та медичних інструментів, в тому числі набору для остеосинтезу дистальної частини гомілки, на загальну суму 15439,48 грн (а.с.9-13).

Відповідно до ультразвукового дослідження периферичних нервів лівої нижньої кінцівки від 30.12.2020 року у ОСОБА_1 встановлено ознаки дегенеративних змін, атрофії великогомілкового нерву (а.с.153).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2020 року № 175 ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків з 18.08.2020 року (а.с.81).

Згідно довідки помічника командира з фінансово-економічної роботи начальника служби в/ч НОМЕР_1 № 203 від 17.12.2020 року ОСОБА_1 з 01 січня по 01 грудня 2020 року нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення у повному обсязі (а.с.85).

З робочого зошита чергового КПП в/ч НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з грудня 2020 року користується транспортним засобом (а.с.86-93).

Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, серії 12ААА № 008227 від 01.03.2021 року, ступінь втрати працездатності ОСОБА_1 від травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, становить 15 відсотків (а.с.176).

На ухвалу суду Кіровоградським відділенням УВД ФССУ у Кіровоградській області надано відповідь № 15.6.03-08-1388 від 25.11.2021 року, згідно якої ОСОБА_1 не звертався до зазначеної установи з приводу призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми (а.с.201).

Стаття 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем і його травмування сталось під час проведення у військовій частині певного виду робіт, до яких він був залучений.
Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається із Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та інших нормативно-правових актів.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ст.16 передбачено виплату військовослужбовцю одноразової грошової допомоги, зокрема у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності.
Згідно ч.7 ст.16-3 Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.
Як встановлено судом, із заявою про отримання відшкодування до Фонду соціального страхування України позивач не звертався та скористався способом захисту своїх прав, передбаченим ст.16 ЦК України, а саме: шляхом відшкодування йому майнової та моральної (немайнової) шкоди.
Приписами ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В постанові по справі № 686/10520/15-ц Верховним Судом зазначено, що ч.2 ст.1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Отже, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи за умови, що дії його працівника, були неправомірними, між діями працівника і шкодою потерпілому є безпосередній причинний зв`язок та є вина такого працівника.
Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, наведені у вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 30.06.2020 року обставини щодо спричинення ушкодження здоров`ю ОСОБА_1 з вини ОСОБА_3 , як особи, відповідальної за безпеку ОСОБА_4 під час виконання останнім робіт, не потребують повторного встановлення і доказування.
З вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області по справі №390/839/20 та з наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 55 від 10.07.2020 року вбачається, що травмування ОСОБА_1 сталось через відсутність проведення цільового інструктажу з питань охорони праці на робочому місці.
Згідно ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.
Відповідно до ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких частиною 2 вказаної статті цього Кодексу покладено на власника або уповноважений ним орган.
Відповідно до вимог ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Згідно зі ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди потерпілому, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання, у випадку заподіяння шкоди особою, яка перебуває у трудових відносинах виступають потерпілий (кредитор) і особа (боржник), працівником якого завдано шкоди.
Матеріалами справи підтверджено, що під час виконання робіт на території військової частини НОМЕР_1 позивач отримав травму, і з метою відновлення стану здоров`я ним понесені витрати власних коштів, розмір яких документально підтверджено на суму 15439,48 грн згідно наданих чеків та квитанцій, які засвідчені з дотриманням вимог, встановлених ч.5 ст.95 ЦПК України, тому позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди підлягають частковому задоволенню.
Суд відхиляє доводи представника відповідача, що окремі товари, придбані позивачем, вартість яких він просить йому відшкодувати, не відображені в епікризі № 2719, оскільки зазначений епікриз складений за період лікування з 14 по 23.04.2020 року, проте загальний лікувально-реабілітаційний період позивача тривав до 18.08.2020 року, натомість відповідачем не спростовано включення позивачем до відшкодування вартості товарів медичного призначення за період з 23.04 по 18.08.2020 року.
Заперечення представника відповідача в частині того, що тілесне ушкодження позивача було обумовлено безвідповідальним ставленням самого позивача до вимог правил безпеки, спростовується письмовими доказами, наявними у справі, а саме: довідкою в/ч НОМЕР_1 № 170 від 20.08.2020 року, згідно якої ОСОБА_1 отримав травму у зв`язку з відсутністю інструктажу, актом про нещасний випадок № 4 від 10.07.2020 року, згідно якого нещасний випадок стався з вини ОСОБА_3 , а також вироком суду, згідно якого в отриманні позивачем тілесного ушкодження наявність вини встановлена в діяннях іншої особи ОСОБА_3 . В жодному вищезазначеному документі не зазначено, що на отримання травми ОСОБА_1 14.04.2020 року вплинула поведінка самого позивача, була спровокована ним, або в діях потерпілого наявний умисел на порушення правил безпеки під час проведення робіт, до яких він залучався.
Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, може бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).
Отже, представником відповідача не спростовано презумпцію вини заподіювача шкоди та не доведено, що спричинення шкоди позивачу сталась з вини самого потерпілого, тому відсутні правові підстави для застосування положень ч.ч.1, 2 ст.1193 ЦК України.
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 1 ч.2 ст.1167 ЦК України, визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до п.3 Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 13 постанови, зазначено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Зважаючи, що з вини службової особи відповідача, яка на час виконання робіт була відповідальна за безпеку проведення робіт, позивачу спричинено тілесне ушкодження, внаслідок якого позивач був змушений проходити лікування, тривалість якого становила понад чотири місяці (14.04.2020 по 18.08.2020), характер травмування та спричинені ним наслідки, яких зазнав позивач: фізичний біль, позбавлення можливості до самостійного пересування і працездатності, впродовж тривалого часу, що є свідченням того, що звичний спосіб життя позивача зазнав негативних змін, оскільки його здібності були погіршені і він тривалий час був позбавлений до їх реалізації, тому на переконання суду позивач зазнав моральних страждань.
В той же час суд враховує особу заподіювача шкоди відповідача і специфіку його діяльності, а також суттєве відновлення стану здоров`я позивача, яке дозволило відновити його працездатність з відповідним грошовим забезпеченням за місцем проходження військової служби, а також можливість керування позивачем транспортним засобом, що в сукупності свідчить, що негативні наслідки від виробничої травми завданої позивачу в значній мірі усунені.
З урахуванням обставин справи, вимог виваженості та дотримання справедливого балансу між інтересами потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди та можливості її компенсації відповідачем, з огляду на висновки суду щодо необхідності відшкодування позивачу матеріальної шкоди в переважній частині, суд вважає, що достатнім розміром компенсації моральної шкоди буде присудження позивачу 20000 грн. Вказаний розімір, на переконання суду не призведе до збагачення позивача і слугуватиме виключно компенсацією моральної шкоди.
Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 15439,48 грн, в рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 20000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з вимог ст.ст.133, 141 ЦПК України, згідно яких судовий збір покладається на відповідача у разі задоволення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається позивач під час звернення до суду з даним позовом не скористався пільгами щодо сплати судового збору та відповідно до ціни позову 115478,48 грн сплатив судовий збір в розмірі 1154,810 грн.
У зв`язку із чим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у межах задоволених позовних вимог, а саме 354,40 грн.
Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст.3 Конституції України, ст.ст.4, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1172, 1192, ЦК України, ст.ст. 1-1, 16-3, 17 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ст.13 Закону України «Про охорону праці», ст.ст.153, 173 КЗпП України.
Керуючись ст.ст.4-5, 10, 12-14, 77-81, 95, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду у сумі 15439,48 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у сумі 20000 грн.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 354,40 грн, в якості відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду через Кіровоградський районний суд Кіровоградської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 13.02.2022 року.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, військове містечко «Канатове», м.Кропивницький, поштовий індекс 25000, .

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області І.А.Бойко