Справа №466/9490/21
Провадження № 2/345/227/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2022 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Мостової Ю.З., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калуш в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.04.2019 між ТОВ «СС Лоун» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір «530151-А», за умовами якого відповідачу був наданий споживчий кредит у розмірі 7000,0 грн. терміном до 07.05.2019 з фіксованою процентною ставкою 1,33 % в день. Підписавши даний договір, відповідач погодилася з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «СС ЛОУН». Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, кредит не повернула.

30 липня 2019 року між ТОВ «СС ЛОУН» та позивачем був укладений договір факторингу №, за умовами якого ТОВ «СС ЛОУН» передало, а позивач отримав право вимоги за кредитним договором «530151-А», про що було повідомлено відповідача 30.07.2019.

Відповідно до реєстру відступлених прав вимоги, що були відступлені на користь ТОВ «Фінфорс» право вимоги до відповідача становило 16 086,00 грн., з яких: 7000 грн. заборгованість за кредитом (тіло заборгованості); 5586 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 3500 грн. заборгованість за штрафними санкціями. Відповідач частково погашала суму вказаної заборгованості в рамках виконавчого провадження.

У зв`язку із наведеним позивач просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 11023,88 грн., а також 2270 грн. сплаченого судового збору.

Ухвалою від 12.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання з викликом сторін.

21.01.2022 на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому вказано, що вона не погоджується з вказаною позовною заявою та її вимогами, оскільки вважає її необґрунтованою та недоведеною. Так, позивачем не надано доказів того, що саме відповідачем чи з її мобільного телефону чи іншого пристрою, використано її електронний цифровий підпис. Вона не підписувала та не погоджувалася на умови такого договору. В матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи із банківських установ щодо нарахування ОСОБА_1 7000 грн. за кредитним договором. Копії виписок з реєстрації особистого кабінету не містять ні дати, ні часу коли така реєстрація проводилась, і жодним чином не підтверджують, що саме відповідач вводила свої персональні дані.

Також, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.08.202021 скасовано виконавчий напис №3269, вчинений на підставі кредитного договору, який є предметом даного спору. Цим же рішенням судом встановлено, що ОСОБА_1 жодних договорів із ТзОВ «СС Лоун» не укладала.

На думку відповідача, позивачем не доведено взагалі наявність будь-яких правовідносин між нею та ТзОВ «СС Лоун» чи ТзОВ «Фінфорс».

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що споживчий договір, укладений між ТзОВ «СС Лоун» та нібито нею 07.04.2019, договір факторингу між ТзОВ «Фінфорс» та ТзОВ «СС Лоун» № укладено 30.07.2019, а дата видачі свідоцтва про реєстрацію фінансової установи видана ТзОВ «СС Лоун» лише 23.12.2020.

На підставі наведеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

11.02.2022 від позивача надійшли письмові пояснення щодо відзиву, в яких зазначено, що свідоцтво про реєстрацію фінансової установи видано ТзОВ «СС Лоун» 14.04.2016, а не 23.12.2020, як вказано у відзиві.

ОСОБА_1 повністю пройшла реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «СС Лоун»: надала свої особисті дані; надала згоду на їх обробку; створила особистий кабінет; пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти. Після прийняття умов кредитного договору, відповідач уклала з товариством електронний кредитний договір, який був підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після укладення такого договору ОСОБА_1 отримала 07.04.2019 о 11.54 год. кредит в розмірі 7000 грн. на свою платіжну картку.

Щодо рішення суду про визнання виконавчого напису №3269 таким, що не підлягає виконанню, то позивач вказує, що даним судовим рішенням визначено наявність спору між стягувачем і боржником, а не відсутність укладання кредитного договору.

Позивач звертає увагу суду, що станом на даний час відсутнє рішення суду, яким встановлено, що кредитний договір є недійсним. Також, із відповідача за виконавчим написом було стягнуто 5062,12 грн. Водночас, після визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 не зверталась до ТОВ «Фінфорс» про повернення безпідставно стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження, що свідчить про прийняття факту наявності боргу за кредитним договором відповідача перед позивачем.

Також, 11.02.2022 від позивача надійшло клопотання про перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 277 ЦПК України передбачено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Частиною 1 ст. 274 ЦПК України визначені категорії справ, що підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, зокрема малозначні справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, а також те, що ціна позову становить 11 023,88 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для переходу розгляду справи в порядку загального позовного провадження, справу слід розглянути в порядку спрощеного позовного провадженнями за наявними у ній матеріалами.

Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ТзОВ «СС Лоун» видано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи 14.04.2016 (а.с. 40, 85).

07.04.2019 між ТОВ «СС Лоун» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір «530151-А» (а.с. 4-7, 106), за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 7000,00 грн. терміном до 07.05.2019 зі фіксованою процентною ставкою 1,33 % в день, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 (а.с. 107).

У встановлений в договорі термін 07.05.2019 відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору.

Згідно п. 8.3 вказаного договору, у разі прострочення строку користування кредитом, вказаного в п. 1.2 договору, протягом більш як 30 календарних днів поспіль, позичальник зобов`язується сплатити кредитору штраф у розмірі 50% від суми кредиту, отриманого за цим договором.

Відповідно до п. 5.4 договору, у випадку несплати кредиту, процентів та інших платежів, якщо такі матимуть місце, в останній день строку користування кредитом (включно), кредитор продовжує нарахування процентів на суму несплаченого кредиту протягом наступних 30 календарних днів, що слідує за останнім днем строку користування кредитом.

30 липня 2019 року між ТОВ «СС ЛОУН» та позивачем був укладений договір факторингу №, за умовами якого ТОВ «СС ЛОУН» передало, а позивач отримав всі права кредитора за договором споживчого кредиту, укладеного з ОСОБА_1 (а.с. 11-18). Про відступлення ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «СС ЛОУН» повідомило позичальника шляхом направлення 30.07.2019 на електронну адресу позичальника електронного листа.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Тобто, враховуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, що укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року по справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року по справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року по справі № 127/33824/19, від 16.12.2020 року по справі № 561/77/19.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України" Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, вказане положення законодавства передбачає альтернативні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором, що відповідає умовам кредитного договору.

Згідно з п. 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»,електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір про надання кредиту, є укладеним з додержанням письмової форми визначеної законом, оскільки укладений з додержанням процедури визначеної законом України «Про електронну комерцію», та підписаний відповідачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному ст. 12 Закону та умов кредитного договору.

На підтвердження факту укладення даного договору відповідачем свідчить зазначення в договорі її особистих даних, таких як номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання та реєстрації, а також існування самого тексту договору у позивача, який згідно зі ст. 11 Закону є оригіналом такого договору.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Підписавши даний договір, ОСОБА_1 погодилася з умовами договору та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «СС ЛОУН». Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що сторони в даних правовідносинах керуються Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі і щодо підписання документів електронним підписом.

30 липня 2019 року при реєстрації на сайті ТОВ «СС ЛОУН» відповідач фактично оформив кредитний договір відповідно до визначеної правилами процедури, здійснив його підписання з застосування одноразового ідентифікатора та користувався кредитними коштами. Тому саме підписання документів цифровим підписом, і є в даному випадку волевиявленням відповідача на отримання кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2021 року по справі № 524/5556/19.

Правила надання споживчих кредитів є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Із запропонованими умовами відповідач ознайомилася та погодилася з ними.

За таких обставин суд вважає, що договір позики був укладений та підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст.ст. 6, 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідачем не надано достатніх доказів для спростування протилежного.

Згідно довідки ТОВ «Фінфорс» № 16 від 27.09.2021 (а.с. 19) заборгованість відповідача становить 16 086,00 грн., з яких: 7000 грн. заборгованість за кредитом (тіло заборгованості); 5586 грн. заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 3500 грн. заборгованість за штрафними санкціями.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню.

Доводи сторони відповідача про те, що він не ознайомлений з правилами надання кредиту та не укладав зазначений договір, порушений порядок його укладення, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, адже відповідач фактично оформила кредитний договір відповідно до визначеної правилами процедури, здійснила його підписання зі застосуванням одноразового ідентифікатора та користувалася кредитними коштами.

Також суд погоджується із твердженням позивача щодо рішення суду у цивільній справі №345/1789/20 про визнання виконавчого напису №3269 таким, що не підлягає виконанню, а саме, що даним рішенням жодним чином не підтверджено відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед ТзОВ «Фінфорс». Також, відповідач не зверталась до позивача із заявою чи позовною заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів в рамках виконавчого провадження та не ініціювала питання про визнання кредитного договору недійсним.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів, однак відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані заявлені позивачем вимоги.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати у розмірі 2270,00 грн. судового збору.

На підставі викладено, ст.ст. 525, 526, 533, 554, 610, 612, 624, 1054 ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 133, 141, 223, 258-261, 263-268, 274, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої на АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» () 11 023,88 грн. заборгованості за договором від 07.04.2019 №530151-А.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої на АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» () сплачений судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя