ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/6268/21

Провадження № 22-ц/4820/44/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В. секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/6268/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року в складі судді Карплюка О.І. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи служби у справах дітей Хмельницької міської ради про виселення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які зареєстровані та проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки і розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтримання заявлених позовних вимог банк посилався, що 03 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав 262 500 грн, для придбання житла, строк дії договору до 03 жовтня 2035 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних. В той же день в забезпечення кредитного договору, між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності. Проте, позичальник умови договору належним чином не виконував, вчасно не вносив платежі на погашення кредиту.

В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2013 року, яке залишено без змін рішенням Апеляційним судом Хмельницької області від 12 березня 2014 року, позов задоволено частково та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки. Отже з огляду на таке рішення суду, всі мешканці квартири яка є предметом іпотеки, підлягають виселенню, про що відповідачі були повідомлені банком у встановленому законом порядку. Крім того банк вказував позивач, що ОСОБА_1 зареєстрував в спірній квартирі, всіх членів своєї сім`ї без дозволу іпотеко держателя, що є порушенням умов цивільно-правового договору та положень ст. 629 ЦК України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з таким рішенням суду першої інстанції подало апеляційну скаргу, в якій посилається на невірне застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, прийняття судом рішення без дослідженням всіх обставин справи. Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2013 року, яке залишено без змін рішенням Апеляційним судом Хмельницької області від 12 березня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMIBG 3 від 03 жовтня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 68,80 кв.м., житлова площа 42,10 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що у місті Хмельницькому, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. Таким чином, банк скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, саме на підставі рішення суду, яке набрало законної сили і для іпотекодержателя не передбачено жодного обов`язку щодо повідомлення осіб про майбутнє виселення. Письмове попередження про добровільне виселення має бути здійснено при подачі позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення суду, а відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити житло на яке звернуто стягнення, тому вони підлягають виселенню і докази про обов`язкове отримання кожним з них вимоги іпотекодержателя про виселення в даному випадку не мають жодного правового значення.

Тому, АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. При цьому посилається, що банк вже заявляв позовні вимоги про виселення в справі № 686/17999/13-ц і рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2014 року, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2013 року в частині задоволення позовних вимог про виселення скасовано та відмовлено банку в цій частині позову. Тому, вважає ОСОБА_2 , що суд взагалі мав би закрити провадження в даній справі, з огляду на те що позивач вже звертався до суду з тотожним позовом про виселення у попередній справі № 686/17999/13-ц.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

03 жовтня 2007 року між ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №HMIBG3, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 262500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03 жовтня 2035 року. Кредит надається для придбання у власність квартири з метою постійного проживання по АДРЕСА_1 .

В цей же день 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

За п. 1.1. договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 350 000 грн, з яких 35 000 грн. продавця отримали в рівних частинах від покупця під час оформлення цього договору, решту 315 000 грн покупець зобов`язався сплатити продавцю протягом двох банківських днів з дня посвідчення цього договору за рахунок коштів, отриманих в кредит на придбання зазначеної квартири.

На забезпечення виконання позичальником умов договору про іпотечний кредит №HMIBG3 від 03 жовтня 2007 року, зазначеного договору між ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 03 жовтня 2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого є трикімнатна квартира загальною площею 68,80 кв.м, жилою площею 42,10 кв.м, що знаходиться за адресою: квартири АДРЕСА_2 .

Після придбання цієї квартири відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх неповнолітня дитина ОСОБА_3 , оселилися в цій квартирі і зареєстрували своє місце проживання в ній.

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв`язку з чим банк в 2013 році звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 шляхом продажу його ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2013 року, залишеним без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HMIBG3 в розмірі 517734 грн. 98 коп. звернуто стягнення на трикімнатну квартиру загальною площею 68,80 кв.м, житловою площею 42,10 кв.м, яка розташована за адресою квартири АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу даної квартири з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією договору купівлі-продажу в даному реєстрі, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „ПРИВАТБАНК" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

18 січня 2021 року АТ КБ «Приватбанк направило на адресу відповідачів вимогу про виселення протягом 30 календарних днів з дня отримання вимоги з квартири, зняття з реєстрації місця проживання і звільнення квартири.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону .

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц викладено висновок, що порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірна квартира, загальною вартістю 350 000 грн, була придбана частково за особисті кошти відповідачів (87500 грн) і частково за кошти отриманого кредиту (262500 грн). Сторони цей факт не оспорювали.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана за кошти ОСОБА_1 та кредитні кошти, в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житла без надання їм іншого житла (постійного чи тимчасового), і адреса такого житла АТ КБ «Приватбанк» не була ним зазначена у позові.

Такий же правовий висновок викладеній в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховний Суд від 12 квітня 2021 року в справі № 310/2950/18.

З цих підстав доводи апеляційної скарги щодо необхідності задоволення позову слід відхилити.

Однак при цьому, відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів про одержання кожним з відповідачів вимоги іпотекодержателя про виселення у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, однак з таким висновком в повній мірі погодитись не можна з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц викладено висновок про те, що вимога щодо письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, право банку на пред`явлення вимоги про виселення відповідачів після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не залежить від виконання ним вимоги частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Направлення позивачем вимог про виселення відповідачів зі спірної квартири свідчить лише про його намір врегулювати спір в позасудовому порядку.

Отже, суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення вищенаведене не врахував, неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору щодо відмови в задоволенні позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову підлягає зміні з підстав, які викладені в мотивувальній частині постанови.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 лютого 2022 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова