2/465/1107/22
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

01.03.2022 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судового засідання Добрянської О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо припинення права власності, -

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про припинення права власності. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він, ОСОБА_1 , є власником 7/10 часток квартири АДРЕСА_1 . Дана частка квартири належала йому, позивачу, на підставі: 1/5 частка на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 13 січня 2009 року, витягу про державну реєстрацію прав № 31523705 від 03.10.2011 року; договору дарування 1/2 частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Клімовою А.В. 11.05.2021 року за реєстровим номером 603 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачу у справі відповідно належить 1/5 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради 13 січня 2009 року, витягу про державну реєстрацію прав номер 31523705 від 03.10.2011 року та 1/10 частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті діда ОСОБА_3 , виданого державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Каменцевою М.О. та витягу з держреєстру прав на нерухоме майно. Відповідач у справі, брат його батька, не проживав у даній квартирі понад 30 років, оскільки проживав окремо. У його власності перебуває земельна ділянка та недобудований будинок неподалік м. Львова. Де саме на даний час проживає відповідач позивачу, та батькам позивача не відомо. Оскільки на даний час він, позивач, є власником 7/10 часток квартири та має намір надалі проживати у ній, проводити благоустрій та ін., то звернувся до відповідача з пропозицією відкупити 3/10 частки квартири. Проте відповідач не погоджується та категорично не згідний з продажем своєї частки у квартирі. При цьому визнає, що має де проживати але продати частку не бажає. За дану квартиру він, позивач, постійно проводить оплату комунальних послуг та продовжує сплачувати їх на даний час. Відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг. У зв`язку з тим, що він, позивач, та відповідач, не можуть дійти згоди, він, позивач, не може розпорядиться належним чином своїм майном. Відтак, просить ухвалити рішення, яким припинити право власності на 3/10 частки кватири АДРЕСА_1 , присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну йому 3/10 частки кватири АДРЕСА_1 , визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 3/10 частки кватири АДРЕСА_1 .

08.07.2020р. у справі відкрито провадження з призначенням до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17.12.2021р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов, зокрема, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ч.2 ст.281 ЦПК України визначено, що розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до копії паспорту позивача серії НОМЕР_2 позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 13 січня 2009 року квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , позивачу ОСОБА_1 , відповідачу ОСОБА_2 .

Дана обставина підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №31523705 від 03.10.2011р.

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2020р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232702637 від 16.11.2020р. відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/10 частка квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування 1/2 частки квартири від 11.05.2021р. та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №255972174 від 11.05.2021р. позивачу ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

25.03.2021р. директором ЛКП "Магістральне" видано акт №103 про те, що за адресою АДРЕСА_3 є зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , але в квартирі не проживає.

Позивачем до позовної заяви долучено звіт про оцінку майна реєстраційний номер СК7, відповідно до якого ринкова вартість двокімнатної квартири загальною площею 43,7 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_3 складає без ПДВ 546 415 грн. 00 коп.

Вартість 3/10 частки квартири становить 162 924 (сто шістдесят дві тисячі дев"ятсот двадцять чотири) гривень 50 коп.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Матеріалами справи встановлено, щопозивачу та відповідачу на праві спільної сумісної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач, будучи власником 3/10 частки у даній квартирі не проживає.

У частині 1 статті 346 ЦК України, наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім`ї.

Всі зазначені підстави суд визнає актуальними у даному спорі.

Згідно з ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачем на депозитний рахунок суду внесено грошові кошти у сумі 162 924 (сто шістдесят дві тисячі дев"ятсот двадцять чотири) гривень 50 коп.

Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викаденого, керуючись ст. ст. 3, 10, 81, 89, 223, 258, 259, 263, 265, 280 - 287 ЦПК України, суд

постановив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо припинення права власності задоволити.

Припинити право власності ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) на 3/10 частки кватири АДРЕСА_1 .

Грошові кошти у сумі 162 924 (сто шістдесят дві тисячі дев"ятсот двадцять чотири) гривень 50 коп., які знаходяться на депозитному рахунку суду, перераховані ОСОБА_1 (квитанція № ПН2650414 від 18 жовтня 2021 року) після набрання рішенням законної сили, видати ОСОБА_2 за його зверненням.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/10 частки кватири АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на оплату судового збору в розмірі 1629 (одна тисяча шістсот двадцять дев"ять) гривень 24 коп.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з часу отримання його копії через суд, що ухвалив судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя В. Кузь