Справа № 303/8863/21
Номер рядка статистичного звіту -62
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2022 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої-судді Гутій О.В.

за участю секретаря судового засідання Зарева А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 являється власником ј частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційної довідкою № 274458770 від 13.09.2021 року. Іншими співвласниками будинку є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та малолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками яких є ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

Зазначає, що неповнолітні діти були зареєстровані у даному будинку з 13.11.2019 року разом зі своєю мамою ОСОБА_3 .

В подальшому рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.05.2021 року виселено ОСОБА_10 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за період з 01.08.2020 року по теперішній час не проживають у вказаному будинку, що підтверджується актом про відсутність особи за місцем реєстрації від 16.06.2021 року та від 17.09.2021 року. Особисті речі дітей у вказаному будинку відсутні. Також зазначає, що у власності батька відповідачів є нерухоме майно 1/3 частка в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_4 та квартира за адресою: АДРЕСА_5 . Вказане свідчить, що відповідачі забезпечені житлом.

Враховуючи вищенаведене вважає, що малолітні діти: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 втратили право користування будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просить позов задоволити.

Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Законний представник відповідачів відзив на позов не подав.

Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється власником ј частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційної довідкою № 274458770 від 13.09.2021 року. Іншими співвласниками будинку є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.7).

З довідки центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 30.08.2021 року № 22400/0/99-21 вбачається, що в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 11).

Згідно до свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серії НОМЕР_1 від 06.02.2014 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 від 26.01.2016 р.н., батьками таких є ОСОБА_12 та ОСОБА_3 (а.с. 12-13).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28.05.2021 року, виселено ОСОБА_10 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-21).

Також відповідно до акту про відсутність особи за місцем реєстрації від 16.06.2021 року та від 17.09.2021 року з 01.08.2020 року по теперішній час ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживають у вказаному будинку, що підтверджується (а.с. 22-23).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Як передбачено ст.ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Одночасно суд також звертає увагу на наступне. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотринадцяти років ( частина 3 вказаної статті).

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Підстава, на якій місце проживання дітей реєструвалося в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом.

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах ВСУ від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц , від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18, від 09.09.2020 року в справі № 755/16152/16-ц.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки вони в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не можуть самі проживати у даному будинку, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратила право користування цим житлом.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41 Конституції України,ст.ст. 316, 318, 383, 391, 39, 397, 405 ЦК України, 71, 72 ЖК України, ст.ст. 2, 12, 18, 76-77, 81, 141, 247, 274-279, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, -

УХ В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законним представником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , законним представником яких є ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 .

Третя особа: орган опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, м.мукачево, вул. Духновича,2.

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2022 року.

Головуюча О.В.Гутій