Справа № 131/289/15-ц
Провадження № 22-ц/801/147/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 рокуСправа № 131/289/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Шемети Т. М., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Француза М. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Карнаухом А. П., на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області у складі судді Бондар О. В. від 23 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и в:

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , за яким, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила провести поділ спільного майна подружжя, виділити їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , автомобілі «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , «ГАЗ 33104-318» (Валдай), 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ; виділити у власність ОСОБА_2 автомобілі «ГАЗ-3110», д.н.з НОМЕР_3 , «ГАЗ-53», д.н.з. НОМЕР_4 ; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в розмірі 27085 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 5 червня 2002 року сторони уклали шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_4 .

В шлюбі вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , автомобілі «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , «ГАЗ 33104-318» (Валдай), 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , «ГАЗ-3110», д.н.з НОМЕР_3 , «ГАЗ-53», д.н.з. НОМЕР_4 . Право власності на це майно зареєстроване за ОСОБА_2 . Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 червня 2011 року їх шлюб розірвано.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , вартістю 12500 грн 00 к.; транспортні засоби: автомобіль «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 276700 грн., автомобіль «ГАЗ 33104-318» (Валдай), 2007 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 4750 см.куб., д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 171730 грн 00 к. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначене рухоме майно. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на: житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , вартістю 12500 грн 00 к.; автомобіль «ГАЗ 33104-318» (Валдай), 2007 року випуску, сірого кольору, об`єм двигуна 4750 см.куб., д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 171730,00 грн. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на автомобіль «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, чорного кольору, об`єм двигуна 2998 см.куб., д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 276700 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відступ від ідеальної частки в спільному майні подружжя в сумі 92470 грн 00 к. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що такий варіант поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_5 відповідає інтересам сторін, оскільки враховує усталеність користування спірним майном обома сторонами, наявність у ОСОБА_1 посвідчення водія серії категорій В, С, а тому можливість виділення їй на праві власності автомобіля «ГАЗ 33104-318», а також з урахуванням рівності часток кожного з подружжя у праві власності без відхилення від цих засад.

Відмовляючи у поділі решти майна суд зазначив, що автомобіль «ГАЗ-3110», д.н.з НОМЕР_3 , та автомобіль «ГАЗ-53», д.н.з. НОМЕР_5 , продані (автомобіль «ГАЗ-3110» знятий з обліку для реалізації 16 січня 2014 року) ОСОБА_5 в період відбуття позивачкою покарання у виді позбавлення волі та перебування на його повному утриманні неповнолітньої та малолітньої їх дочок, оскільки отримані кошти відповідачем були використані в інтересах їх сім`ї

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Карнаух А. П., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання ОСОБА_6 під час досудового слідства у справі про її обвинувачення за частиною першою статті 14, частиною третьою статті 27, пунктами 6, 1 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК України) про те, що вони з ОСОБА_5 поділили спільне сумісне майно у добровільному порядку, про що зазначено у вироку Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 грудня 2010 року. Суд помилково не застосував наслідки спливу позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано 10 червня 2011 року, а з позовом ОСОБА_6 звернулася лише в лютому 2015 року. Відбування покарання у виді позбавлення волі не можна визнати поважною причиною пропущення строку позовної давності, тому що на досудовому слідстві та під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_6 користувалась правовою допомогою захисників адвокатів. Покладена в основу рішення суду вартість житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 12500 грн 00 к. не відповідає реальній вартості цього нерухомого майна. Суд не мав підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації різниці вартості присудженого майна, тому що ОСОБА_6 згоди на таку компенсацію не давала, а ОСОБА_5 не вносив її вартість на депозитний рахунок суду.

Також зазначав про те, що суд не мав підстав для прийняття заяви про зміну позовних вимог, тому що її було подано після закінчення підготовчого провадження у справі.

ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що постановлене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Суд встановив, що з 05 червня 2002 року по 10 червня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка ОСОБА_4 .

Під час шлюбу подружжя набуло таке майно: 25 вересня 2003 року житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , вартістю 12500 грн 00 к.; 26 лютого 2009 року автомобіль «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 , 28 вересня 2007 року автомобіль «ГАЗ 33104-318» (Валдай), 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , 14 травня 2004 року автомобіль «ГАЗ-3110», д.н.з НОМЕР_3 , 20 червня 2003 року автомобіль «ГАЗ-53», д.н.з. НОМЕР_5 .

Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 30 березня 2011 року ОСОБА_1 засуджено за організацію готування умисного вбивства ОСОБА_2 , вчиненого на замовлення з корисливих мотивів, за частиною першою статті 14, частиною третьою статті 27, пунктами 6, 11 частини другої статті 115 КК України із застосуванням статті 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої.

Під час перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі з 30 березня 2011 року по 29 жовтня 2014 року діти перебували на утриманні ОСОБА_2 . В цей період він продав непридатний до використання (на запчастини) автомобіль «ГАЗ-53», д.н.з. НОМЕР_5 , 16 січня 2014 року зняв з обліку автомобіль «ГАЗ-3110», д.н.з НОМЕР_3 .

Ці обставини сторонами не заперечувались.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи № 1760/16-21 від 15 серпня 2016 року вартість ідентичного автомобіля «ГАЗ 33104-318», 2007 року випуску, об`ємом двигуна 4750 куб.см. та без пошкоджень на ринках України становить 171730 грн 00 к.

За висновком експерта № 1761/16-21 від 15 серпня 2016 року вартість ідентичного автомобіля «ГАЗ-53-12», 1990 р.в., об`ємом двигуна 4250 см.куб. та без пошкоджень на ринках України становить 31760 грн 00 к.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи № 1762/16-21 від 15 серпня 2016 року вартість ідентичного автомобіля «MITSUBISHI PAJERO», 2008 року випуску, об`ємом двигуна 2998 куб.см. та без пошкоджень на ринках України становить 276700 грн 00 к.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, установивши обсяг спільного майна подружжя, наявного на час розгляду справи, суд першої інстанції здійснив його поділ з урахуванням усталеності користування спірним майном обома сторонами, з мінімальним відхиленням від рівності часток кожного з них. Доводів неправильності рішення у цій частині апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу ; дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою ; договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Отже, ураховуючи зміст позовних вимог, за яким позивачка просила у рахунок її частки у спільному майні подружжя виділити їй у власність житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , установивши, що нотаріально посвідченого договору про поділ майна сторонами не укладалось, суд першої інстанції правильно визнав безпідставними посилання відповідача на показання ОСОБА_7 під час досудового слідства та в суді про добровільний поділ спільного сумісного майна.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом наслідків спливу позовної давності апеляційний суд виходить із такого.

Згідно з частиною другою статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою (стаття 68 СК України).

Таким чином, перебіг строку позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, заявленими після розірвання шлюбу обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, зокрема таке порушення можливе у разі відчуження майна одним із співвласників без згоди іншого, умисного його пошкодження тощо.

Якщо ж такого не встановлено, то співвласник має право пред`явити позов про поділ спільного сумісного майна у будь-який час.

І хоча суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про сплив строку позовної давності, але оскільки по суті правильно не застосував наслідки такого спливу, пославшись на поважність причини його пропущення позивачкою, зміна мотивації у цій частині рішення суду першої інстанції не впливає на правильність вирішення спору по суті.

Щодо стягнення з відповідача компенсації відступу від ідеальної частки у вартості поділеного майна, то правила частини четвертої та п`ятої статті 71 СК України про попередню згоду одного з подружжя на присудження йому компенсації та попереднє внесенні другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду застосовуються до вимог про стягнення грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно, а не про поділ майна в натурі.

Так само не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги по те, що покладена в основу рішення суду вартість житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 в розмірі 12500 грн 00 к. не відповідає реальній вартості цього нерухомого майна, тому що за приписами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України у разі наявності заперечень щодо визначеної позивачкою вартості об`єктів права спільної сумісної власності, саме відповідач зобов`язаний був в суді першої інстанції подати докази такої невідповідності. Жодних заперечень з його боку щодо вартості житлового будинку під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_5 не висловлював, а тому, з урахуванням приписів частини другої статті 82 ЦПК України про те, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що така ціна будинку узгоджена сторонами.

Зміна позовних вимог після помилкового проведення судом підготовчого засідання у справі, провадження у якій було відкрито в 2015 році, тобто до набрання чинності Главою 3 Розділу ІІІ ЦПК України у редакції Закону

№ 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, так само на правильність рішення суду першої інстанції по суті позову не вплинула, а тому не може бути підставою для його скасування чи зміни відповідно до абзацу 2 частини другої статті 376 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Карнаухом А. П. залишити без задоволення, а рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: Т. М. Шемета

М. М. Якименко