ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2022 року м. Кропивницький

справа № 388/1350/21

провадження № 22-ц/4809/348/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

учасники справи: ОСОБА_1

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2021, суддя Баранський Д.М., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області звернувся у суд із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

На обґрунтування заяви зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у с. Суренаван Араратського району Вірменської РСР.

У листопаді 1990 року його сім`я переїхала до України та проживала без реєстрації в с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області. В Україні проживав до 1993 року.

У 1993 році сім`я заявника повернулася на історичну батьківщину, а в 2004 році знову переїхала до України. Після повернення в Україну заявник навчався в Долинської ЗОШ 1-111 ст. №1, яку закінчив у 2008 році.

Зазначив, що його батьки на даний час є громадянами України.

Просив суд встановити факт його постійного проживання на території України в с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області станом на 24 серпня 1991 року.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2021 у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено зокрема, що одним із доказів його проживання в 1991 році на території України є записи в медичній книжці про перебування і лікування в медичному закладі, що підтверджує його проживання у відповідній місцевості. Крім того, покази свідків є належними доказами, на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10.01.2022 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 11.01.2022 справу призначено до розгляду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області, в я кому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що самі лише показання свідків не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами, що підтверджують факт встановлення якого є предметом поданої заяви.

Суд першої інстанції зазначив, що з 24 серпня 1991 року минуло більше тридцяти років, а тому показання свідків викликають сумніви в їх достовірності, оскільки значення має сприйняття свідком обставин, які мали місце в період станом на 24 серпня 1991 року.

Суд першої інстанції зазначив, що надання заявником копії сторінки з медичної картки про його лікування станом на 17 липня 1991 року та на 18 вересня 1991 року також не може вважатися доказом його постійного проживання на території України.

Досліджуючи оригінал медичної картки № 081778 щодо ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що маються ознаки фальсифікування доказів в картці та робить дані з цієї медичної картки у відповідній частині недопустимими доказами, оскільки перший запис у картці датований 10 листопада 2005 року, а над ним здійснено дописування у графі, яка для цього не була призначена, про лікування ОСОБА_1 11 липня 1991 року та 18 вересня 1991 року.

Крім того, прізвище лікаря не зазначено ні в наданих суду копіях медичних виписок, ні в медичній картці.

Суд першої інстанції зазначив, що батьки заявника набули громадянство України у 2012 та 2018 роках, що додатково свідчить про те, що вони не були громадянами України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог

Рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у с. Суренаван Араратського району Вірменської РСР.

Відповідно до копії посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданої 18.06.2007 УМВС України в Кіровоградській області на ім`я ОСОБА_1 , він значиться, як громадянин Республіки Вірменія.

Згідно копії атестату КС № 47976408 від 30.05.2015 ОСОБА_1 здобув повну загальну середню освіту в 2015 році у Долинській ЗОШ 1-111 ст. №2 ім. А.С. Макаренка.

З матеріалів справи вбачається, що в період 24.08.1991 року ОСОБА_1 будучи неповнолітнім, не маючи паспорта, міг проживати разом з батьками на території України про, що свідчать пояснення свідків та виписка з медичної картки.

З пояснень Управляння Державної міграційної служби України в Кіровоградській області наданих в суд першої інстанції зазначено, що докази надані ОСОБА_1 є неналежними, при цьому не зазначається на чому ґрунтуються такі висновки.

Суд першої інстанції визнав пояснення свідків по справі на підтвердження проживання ОСОБА_1 неналежними доказами пославшись на давність подій.

Однак такі висновки суду є тільки припущеннями і не ґрунтуються на конкретних доказах.

Висновки суду першої інстанції, що запис в амбулаторній картці є неналежним доказом є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять доказів, що зазначені обставини оспорювались.

Норми діючого законодавства передбачено, що суд не може з власної ініціативи збирати докази, а досліджує тільки докази надані в суді сторонами по справі на підтвердження вимог(заяв) або заперечень проти вимог.

Висновки суду першої інстанції, що в амбулаторній картці запис від 11.07.1991 року та 18.09.1991 року був внесений в картку пізніше і має ознаки фальсифікації є необґрунтованими так як зазначений доказ не був перевірений судом на предмет фальсифікації.

З матеріалів справи вбачається, що згідно копії Свідоцтва про базову загальну середню освіту ОСОБА_1 закінчив у 2008 році Долинську ЗОШ 1-111 ст. №1.

З пояснень ОСОБА_1 під час розгляду апеляційної скарги вбачається, що він відносить себе за національністю до єзидів , які не мають історично постійних визначених місць проживання, тому часто змінюють місце проживання. Батьки також змінювали місце проживання однак на серпень 1991 року проживали в Україні. в с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області у своїх родичів. З 2004 року постійно проживає в України в с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області. станом на 24 серпня 1991 року, володіє українською мовою, однак не має можливості отримати паспорт громадянина України. Його батьки і рідні є громадянами України.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 року міг перебувати (проживати) в Україні с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи до уваги встановленні обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що так як суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, оскільки не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи то відповідно такі порушення є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 26.11.2021, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України в с. Седнівка Устинівського району Кіровоградської області станом на 24 серпня 1991 року.

Повний текст постанови складено 28.02.2022.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: