Провадження № 22-ц/4808/294/22
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Атаманюком Б.М. 23 листопада 2021 року в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, повний текст якого складено 25 листопада 2021 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 подано позов до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстрований її колишній чоловік (відповідач у справі). Шлюб з відповідачем розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 року в справі №344/17373/20, після чого вони проживають окремо. Як їй відомо, колишній чоловік проживає у їхньому спільному житловому будинку в с. Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не проживає в ній, домовленості між ними щодо збереження житлового приміщення немає, а тому вважає, що він втратив право на користування квартирою. При правовому обґрунтуванні підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, позивачка посилається на ст.ст. 319, 386, 405 ЦК України, та ст.ст. 64, 72 ЖК України.

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловою квартирою АДРЕСА_2 (а.с.2-3).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року у задоволенні відмовлено (а.с.88-90).

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що позивачем при зверненні до суду за захистом своїх порушених прав було обрано вірний та належний спосіб захисту, а саме визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою квартирою.

Станом на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення відповідач не є членом її сім`ї, про свідчить рішення Івано-Франківського міського суду по справі №344/17373/20 від 23.06.2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13.09.2021 року.

Нею неодноразово під час розгляду в судовому засіданні зазначалось про те, що відповідач тривалий час проживає за адресою їхнього спільного будинку в с.Старий Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області,однак зважаючи на те, що право власності на даний будинок не зареєстровано, відомості з Реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні.

Судом не враховано, що з травня 2021 року заявник орендує житловий будинок у ОСОБА_4 ; факт непроживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації підтверджується також актами обстеження умов проживання. Згідно акту обстеження умов проживання, складеного 24.02.2021 року, в спірній квартирі відповідач не проживає протягом трьох років (з червня 2018 року).

Зазначає, що між сторонами існують неприязні відносини та конфлікти, що унеможливлює їхнє спільне проживання в одній двохкімнатній квартирі. Забезпечити окреме проживання в цій квартирі кожного з подружжя неможливо, оскільки разом із позивачем у даній квартирі проживають ще двоє неповнолітніх дітей.

З вказаних підстав просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.128-131).

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та невмотивованою.

Спірна квартира куплена в новобудові за дев`ять днів до одруження в стані «сирець» та потребувала повного ремонту. Він був членом сім`ї ОСОБА_3 , втім перестав ним бути після того, як подав позовну заяву про усунення перешкод в користуванні даним житлом. На момент розірвання шлюбу він би проживав в займаному жилому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 ,якби ОСОБА_3 не чинила йому перешкоди. Вважає, що має такі ж права як і член сім`ї ОСОБА_3 .

Зазначає, що він зареєстрований в спірній квартирі, інтересу до житла не втрачав,активно намагається відновити своє порушене право користування житловим приміщенням. Позивач добровільно з власної волі не проживає за вказаною адресою понад 3 роки, проживає в своїх батьків. Іншого житла він немає внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 та змушений орендувати житлове приміщення. Крім того, в капітальний ремонт квартири він вклав значні кошти та власну працю.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду залишити без змін (а.с.117-135).

Вислухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст.ст.64, 406 ЦК України, ч.1 ст.13 ЦПК України, встановивши, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою перестав бути членом її сім`ї, але продовжуючи проживати в займаному житловому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. З урахуванням фактичних правовідносин, які склалися між сторонами, суд вважає, що право відповідача на користування чужим майном може бути припинено в порядку припинення сервітуту, відтак, належним способом судового цивільного права може бути позовна вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном шляхом припинення права користування (припинення сервітуту). За наведених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог,що має наслідком відмови в позові.

З такими висновками апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником двохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_3 з 30 листопада 2011 року, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №251080515 (а.с. 4,5).

09 грудня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 05 грудня 2012 року (а.с.6).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 року шлюб розірвано (а.с. 9-11).

Згідно довідок ТОВ «Пасічна ІФ» від 18.03.2021 року та 20.05.2021 року ОСОБА_5 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 . ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою (а.с.7,8). Аналогічна інформація про місце реєстрації ОСОБА_2 зазначена у відповіді Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради від 09.09.2021 року (а.с.31).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

Встановлено, що 05.07.2021 року ОСОБА_2 звертався в суд із заявою про видачу обмежувального припису, посилаючись на те, що 05.12.2012 зареєстровано його місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 , де з тих пір він постійно проживав донедавна. ОСОБА_3 змінила замок у вхідних дверях квартири, що позбавляє його доступу до житла, де знаходяться його речі та спільно нажите ними майно. Просив суд видати обмежувальний припис та покласти на заінтересовану особу обов`язок усунути перешкоди в користуванні відповідним майном.

01 листопада 2021 року ОСОБА_2 подано позов до ОСОБА_3 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (а.с.64-67).

Відповідач в суді апеляційної інстанції надав пояснення, що інтересу до спірного житла не втратив, активно намагається відновити своє порушене право користування житловим приміщенням. Іншого житла він не має внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 та її перешкоджання в доступі до жила, він змушений орендувати житлове приміщення в червні 2021 року, після того,як в травні 2021 ОСОБА_3 неправомірно замінила замок у вхідних дверях спірної квартири.

Виходячи з недоведеності позивачем факту відсутності відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, та, встановивши, що між сторонами існують конфліктні відносини з приводу користування спірного майна, відповідач позбавлений можливості проживати за місцем реєстрації та не втрачав інтерес до цього житла, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання його таким, що в силу положень статей 71,72 ЖК Української РСР втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Однак, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду за захистом порушеного права у інший спосіб, передбачений чинним законодавством, а саме пред`явивши позов про виселення.

Суд позбавлений можливості у цій справі застосувати інший ефективний спосіб захисту, оскільки це потребує встановлення інших фактичних обставин справи та визначення балансу інтересів сторін щодо спірного приміщення.

Доказів того, що відповідач добровільно залишив своє місце проживання, втратив інтерес до цього житла та збереження зв`язку з ним, матеріали справи не містять.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач вибув на постійне місце проживання за іншою адресою з огляду на встановлені судами обставини та підстави позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 11 березня 2022 року.