Справа № 305/1788/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідачки Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

з участю секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватної нотаріуски Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2021 року, ухвалене суддею Ємчуком В.Е., повне судове рішення складено 23.04.2021,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватної нотаріуски Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивувала тим, що 16 серпня 2019 року вона звернулася до Рахівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області з приводу зменшення розміру пенсії та отримала відповідь, що з 1 червня 2019 року, на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 08.05.2019 приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Юхименко О.Л. у виконавчому провадженні №58504495, на її пенсію звернено стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на погашення 400 грн витрат за проведення виконавчих дій, 35 079,05 грн на погашення заборгованості та 3 507,91 грн основної винагороди приватному виконавцю.

Зі змісту постанови приватного виконавця дізналася, що стягнення з її пенсії проводиться на підставі виконавчого напису №1647, виданого 23.01.2019 приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення з неї на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в сумі 35 079,05 гривень.

Цей факт для неї став несподіванкою, так як вона ніяких відносин із зазначеним банком не має, кредитних коштів не отримувала, як і будь-яких претензій з приводу існування заборгованості.

Зазначала, що спірний виконавчий напис приватною нотаріускою вчинено з порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки вона жодних вимог про усунення порушень і про намір вчинити певні дії, не отримувала. А також нотаріус не перевірив чи є безспірною сума, яку ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» просив стягнути з неї.

За наведених вище обставин просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1647, вчинений приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 23 січня 2019 року щодо звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №58504495 від 08.05.2019. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватної нотаріуски Київського міського нотаріального округу Хари Н.С., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 08.10.2019 скасовані.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що у лютому 2014 року вона мала намір отримати кредит у Рахівському відділенні ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», у зв`язку з чим звернулася до представника банку, якому надала копію паспорта, ідентифікаційний номер і підписала оферту. Однак вказане відділення банку припинило свою діяльність у м.Рахів і кредит вона так і не отримала. Натомість суд першої інстанції вважав установленим той факт, що 3 лютого 2014 року між нею і АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», був укладений кредитний договір №GP-5973974 за умовами якого банк надав їй кредит в сумі 19 860,93 грн зі сплатою 15 відсотків річних на строк 36 місяців. Проте вона вважає, що кредитний договір укладений не був і у відповідача не було правових підстав для звернення до нотаріуса, а у останнього, відповідно, не було підстав для вчинення спірного виконавчого напису. Стверджувала, що в порушення умов п.27 кредитного договору від 03.02.2014 відповідач не переказав на її рахунок кредитні кошти і не надав такі в будь-який інший спосіб, а тому вона не зобов`язана повертати кредитні кошти, пеню та штраф за кредитом, який не отримувала.

Звертала увагу і на те, що в матеріалах справи відсутня засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості, що б вказувало на безспірність її відповідальності. За відсутності такої виписки приватна нотаріуска не мала права вчиняти спірний виконавчий напис.

З огляду на наведене апелянтка просила оскаржене рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідач ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та третя особа приватна нотаріуска Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивачки не скористались.

Сторони та третя особа приватна нотаріуска Хара Н.С. у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Проте апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом установлено, що 3 лютого 2014 року між Акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №GP-5973974, згідно з умовами якого остання отримала кредит в сумі 19 860,93 грн зі сплатою 15 відсотків річних строком до 03.02.2017 (а.с.99).

23 листопада 2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Банк Ренесанс Капітал», надіслав ОСОБА_1 письмову вимогу (повідомлення) за №77 про погашення заборгованості за кредитним договором №GP-5973974 від 03.02.2014, в розмірі 34 578,56 грн у строк до 30.11.2018, в якій також попередив, що у разі невиконання цієї вимоги банк застосує заходи примусового позасудового стягнення заборгованості, зокрема шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса (а.с.100).

Зазначену вимогу ОСОБА_1 у строк, встановлений у цій вимозі, не виконала, внаслідок чого 23 січня 2019 року приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. було вчинено виконавчий напис за реєстровим №1647, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником АТ «Банк Ренесанс Капітал», стягнуто заборгованість за кредитним договором №GP-5973974 від 03.02.2014 в розмірі 34 579,05 грн, в тому числі прострочена заборгованість за сумою кредиту 18 506,01 грн, прострочена заборгованість за комісією 11 855, 53 грн, прострочена заборгованість за процентами 4 217,51 грн У цьому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 11.01.2018 по 11.01.2019 (а. с. 84).

На підставі вказаного виконавчого напису приватною виконавицею виконавчого округу міста Київ Юхименко О.Л. 08.05.2019 у виконавчому провадженні №58504495 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржниці ОСОБА_1 в розмірі 20% від її доходів (а.с.7). Як наслідок, на виконання цієї постанови з 01.06.2019 на пенсію ОСОБА_1 звернено стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на погашення 400 грн витрат за проведення виконавчих дій, 35 079,05 грн на погашення заборгованості за виконавчим документом та 3 507,91 грн основної винагороди приватному виконавцю, що стверджується листом Рахівського відділу обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 16.08.2019 №Б-3 (а.с.8).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок учинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) було визначено умови вчинення виконавчих написів. Так, відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус учиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус управі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Положеннями статті 50 Закону «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу наведених вище норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, окрім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Зважаючи на це, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Водночас законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 1050 ЦК України констатовано, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Правилами ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів того, що кредитний договір №GP-5973974 від 03.02.2014, укладений між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 , в судовому порядку визнано недійсним і такий позивачкою ОСОБА_1 в цій справі не оспорюється, а тому такий є правомірним.

Згідно з умовами указаного кредитного договору, позичальниця ОСОБА_1 зобов`язалася здійснювати щомісячний платіж у період з 03.02.2014 по 03.02.2017 в сумі 1 049,60 грн та 1 049,32 грн (останній платіж), який складається із щомісячної комісії в розмірі 361,47 грн, суми кредиту та відсотків. Водночас умовами цього договору не передбачено подальше нарахування відсотків та комісії після закінчення строку його дії.

Проте у спірному виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» проводиться за період з 11 січня 2018 року по 11 січня 2019 року в сумі 34 579,05 грн, в тому числі простроченої заборгованості за сумою кредиту 18 506,01 грн, простроченої заборгованості за комісією -11 855,53 грн та простроченої заборгованості за процентами 4 217,52 грн, тобто після закінчення строку дії кредитного договору 03.02.2017.

Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України регламентовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому не є правомірним нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України до повного погашення заборгованості за кредитом.

На переконання колегії суддів спірний виконавчий напис був учинений із порушеннями вимог закону, оскільки подані АТ «Перший Український Міжнародний Банк» документи про наявний борг позивачки за період з 11.01.2018 по 11.01.2019 не підтверджували безспірність заборгованості, зокрема щодо нарахування банком відсотків та комісії після закінчення строку дії кредитного договору 03.02.2017.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивачка довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів частково уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оскаржене рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1647, вчинений приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. 23 січня 2019 року, з відмовою в частині щодо звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні №58504495 від 08.05.2019, оскільки ці вимоги не стосуються оскарженого виконавчого напису.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 2 130,40 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №1647, вчинений Приватною нотаріускою Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною 23 січня 2019 року про звернення стягнення з ОСОБА_1 в сумі 34 579, 05 гривень заборгованості за кредитним договором №GP-5973974 від 03.02.2014, яке проведено за період з 11 січня 2018 року по 11 січня 2019 року.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 130,40 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді