Постанова

Іменем України

22 лютого 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/5770/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 16 грудня 2021 року

в складі судді Чех Н.А.

у цивільній справі №755/4173/21 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, Ставищенська селищна рада Білоцерківського району Київської області,

про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2021 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що під час складання 26.06.2019 заповіту ОСОБА_3 , в останньої не було волевиявлення і заповіт вона не підписувала, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідченого Торчицькою сільською радою Ставищенського району Київської області 26.06.2019 та зареєстрованого в реєстрі за №08.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони з сестрою підтримували тісні родинні зв`язки, територіально проживали у м. Києві недалеко одна від одної, періодично разом перебували на відпочинку у батьківському заміському будинку, який розташований у с. Торчиця Київської області. Вона постійно супроводжувала сестру, допомагала їй у здійсненні соціальних прав. За життя ОСОБА_3 , у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, видала на її ім`я довіреність з правом одержувати за постійним місце проживанням грошові кошти (пенсія, матеріальна допомога). Під час хвороби ОСОБА_3 вона здійснювала за нею безперервний догляд, взяла на себе всі витрати по лікуванню та перебуванню в стаціонарі, за власний кошт її поховала. Після смерті сестри вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, де й дізналася про заповіт, який був посвідчений 26.06.2019 Торчицькою сільською радою Ставищенського району, яким все своє майно ОСОБА_3 заповіла сторонній особі - відповідачу.

Вважала, що за життя її сестра жодним чином не виявляла наміру/волевиявлення здійснити розпорядження на випадок своєї смерті взагалі, зокрема і на користь відповідача, адже саме вона (позивач) була її близьким родичом. Додала, що існують обґрунтовані сумніви щодо дійсності заповіту, зокрема справжності підпису сестри на тексті заповіту, адже в останні роки спадкодавиця майже безперервно перебувала разом з нею, а саме у батьківському заміському будинку на території с. Торчиці, а тому її перебування у приміщенні Торчицької сільської ради, складання та посвідчення 26.06.2019 заповіту є фактично неможливим.

Також зазначила, що відповідач не приймала жодної участі у житті спадкодавиці, зокрема за час хвороби, а ні у витратах пов`язаних з похованням ОСОБА_3 . Дружні стосунки відповідача з секретарем Торчицької сільської ради та те, що про заповіт стало відомо після відкриття спадщини, також викликає сумніви щодо справжності підпису покійної. На думку позивачки, заповіт підписано не ОСОБА_3 , а іншою сторонньою особою та він не відповідав її справжній волі, що свідчить про факт грубого порушення загальних вимог/правил діючого законодавства України.

Відповідачка позов не визнала та подала відзив, в якому зазначила, що вона не була сторонньою особою для ОСОБА_3 , а була дружиною нині померлого ОСОБА_4 , який приходився рідним братом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також зазначила, що вона разом з чоловіком проживала по АДРЕСА_1 і в цьому ж селі та по цій же вулиці проживали батьки позивачки та нині померлих ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Позивачка та ОСОБА_3 проживали у м. Києві, але постійно приїздили в село і часто залишалися проживати в її з чоловіком хаті, а іноді в батьківській хаті.

Зауважила, що з ОСОБА_3 вона підтримувала добрі родинні стосунки, разом проводили свята, вона допомогала їй по господарству. З позивачкою вона також підтримувала добрі стосунки. В 2006 році помер чоловік ОСОБА_4 , після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продовжували приїздити в село та частіше до неї, ніж в батьківську хату. В 2019 році ОСОБА_3 повідомила про те, що має бажання свою квартиру по АДРЕСА_2 залишити їй в спадок та надала оригінал заповіту.

Додала, що вона не здійснювала будь-яких дій щодо примушування ОСОБА_3 до складання заповіту на її користь. Під час складання заповіту ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій, оскільки секретарем виконавчого комітету Торчицької сільської ради Ставищенського району Мекеда Л.С. було встановлено особу ОСОБА_3 , перевірено її дієздатність, з`ясовано намір та волевиявлення. До того ж, з дня складання заповіту (26.06.2019) до дня смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) пройшло більше одного року і за цей час остання, маючи можливість, не вчинила жодних дій щодо зміни заповіту або його скасування.

За наведених обставин відповідачка просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилалася на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги обставини, на які вона неодноразово посилалася під час розгляду справи, а саме на те, що спадкодавиця ОСОБА_3 була зареєстрована у АДРЕСА_3 , тоді як оскаржуваний заповіт посвідчено не за місцем її реєстрації, а секретарем Торчицької сільської ради Ставищенського району Мекедою Л.С.

Зазначила, що секретар Торчицької сільської ради Ставищенського району Київської області Мекеда Л.С. не була уповноважена посвідчувати оскаржуваний заповіт, оскільки згідно діючого законодавства орган місцевого самоврядування уповноважений посвідчувати заповіти (крім секретних) осіб, які належать до територіальної громади, інтереси якої представляє цей орган місцевого самоврядування. Додала, що така позиція висвітлена Верховним Судом у своїх судових рішеннях, а саме у постановах від 19.06.2019 у справі №136/576/16-ц та від 25.01.2021 у справі №607/7223/18.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд порушив, передбачений ч. 1 ст. 189 ЦПК України, строк на проведення підготовчого провадження.

За наведених обставин просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2021 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача - ОСОБА_12 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Треті особи: Сьома Київська державна нотаріальна контора, Ставищенська селищна рада Білоцерківського району Київської області, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників третіх осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавиця ОСОБА_3 народилася та проживала в с. Торчиця Ставищенського району Київської області разом зі своїми батьками та рідними братом і сестрою.

У довідці №315 від 29.07.2020, виданої Торчицькою сільською радою Ставищенського району Київської області зазначено, що згідно погосподарської книги №3 за 1964-1966 роки госп. №235 склад сім`ї ОСОБА_6 був наступний: ОСОБА_6 - голова сім`ї, ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 - дружина, ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_8 - донька, ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_9 - донька, ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 - син, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_7 народилася ОСОБА_10 (відповідачка у справі).

01 грудня 1984 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб (після реєстрації шлюбу прізвище дружини " ОСОБА_11 ").

В 2006 році ОСОБА_4 помер.

З наведеного слідує, що ОСОБА_3 (спадкодавиця) та позивачка ОСОБА_1 рідні сестри, а відповідачка ОСОБА_2 була дружиною ОСОБА_4 - померлого брата позивачки та ОСОБА_3

26 червня 2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно відповідачці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Заповіт складено о 09.30 годині та посвідчено секретарем Торчицької сільської ради Мекеда Л.С., зареєстровано за №08. В тексті заповіту зазначено, що «заповіт записано з моїх слів. Прочитано мною особисто, відповідає моїй волі» та підписано - ОСОБА_3 .

28 травня 2020 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 видала довіреність, якою уповноважила останню одержувати в поштовому відділенні пенсію і допомогу, розписуватися за неї в отриманні грошей і виконувати всі інші дії пов`язані з цим дорученням (а.с. 25). Дана довіреність посвідчена секретарем Торчицької сільської ради Мекеда Л.С.

За життя ОСОБА_3 була зареєстрована у належній їй на праві власності квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а померла в селі, де і народилася, а саме село Торчиця Ставищенського району Київської області. Дата смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_9 .

18 вересня 2020 року ОСОБА_2 подала до Сьомої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 . Спадкова справа розпочата 18.09.2020, №532/2020.

20 листопада 2020 року заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подала ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що заповіт ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним з тих підстав, що остання не підписувала цей заповіт, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідав його справжній волі.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що заповіт підлягає визнанню недійсним з підстав, що він не підписувався заповідачем та не відповідав його внутрішній волі, то саме на позивача покладено обов`язок надати докази на підтвердження таких обставин.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, як встановлено судом, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт підписано не ОСОБА_3 , а також доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Судом першої інстанції встановлено, що посвідчення оспорюваного заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем ОСОБА_3 , дієздатність якої секретарем Торчицької сільської ради Мекедою Л.С. перевірено, із зазначенням місця та часу його складання, прочитано заповідачем вголос (про що є запис в заповіті), складено заповіт зі слів заповідача, підписано ОСОБА_3 особисто.

При цьому, слід враховувати, що оспорюваний заповіт складено 26.06.2019 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Тобто, від дня складення заповіту і до дня смерті заповідача минуло більше року. За цей час ОСОБА_3 не зверталася до компетентних органів щодо зміни оспорюваного заповіту або складання нового заповіту, що в свою чергу тягне за собою скасування попереднього заповіту.

Дана обставина підтверджує волевиявлення та власну волю ОСОБА_3 на складання оспорюваного заповіту.

Позивачкою не надано суду доказів на підтвердження наявності інших обставин, які б вказували на те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів, як то висновок експерта, про те, що оспорюваний заповіт підписано не ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не зверталася до суду з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення обставин підтвердження чи спростування підпису ОСОБА_3 на заповіті від 26.06.2019. А згідно вимог ЦПК України, суд з власної ініціативи не призначає експертизу.

Також, позивачка на підтвердження своїх вимог щодо спростування підпису на заповіті, не подавала до суду висновок експерта, складений на її замовлення, як передбачено положеннями ст. 106 ЦПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що факт дружніх взаємовідносин відповідачки та секретаря Торчицької сільської ради Мекеди Л.С. викликає об`єктивну сумнівність щодо справжності підпису ОСОБА_3 на заповіті, оскільки ці доводи є лише припущеннями позивачки, які не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивачки про те, що заповіт від 26.06.2019 підписано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що заповіт посвідчений неповноважною особою - секретарем Торчицької сільської ради Мекедою Л.С., з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як свідчить аналіз позовної заяви, оспорюючи дійсність заповіту від 26.06.2019, позивачка не посилалася як на підставу своїх вимог на те, що секретар Торчицької сільської ради Мекеда Л.С. не мала повноважень посвідчувати означений заповіт, заяви про зміну підстав позову до суду не було подано, а тому вищевказані твердження позивачки не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

До такого висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від №755/8776/18, в якій зазначив, що позивач не посилався як на підставу своїх вимог на те, що секретар сільської ради не мав повноважень посвідчувати оспорюваний заповіт, а тому вищевказані твердження позивача не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції.

Навпаки, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка на підтвердження близьких родинних відносин з ОСОБА_3 посилалася на те, що остання 28.05.2020 видала їй довіреність на отримання пенсії, посвідчену тим же секретарем Торчицької сільської ради Мекедою Л.С., що й посвідчував заповіт від 26.06.2019. Водночас, позивачка, посилаючись на неповноважність секретаря сільської ради Мекеди Л.С. при посвідченні заповіту, не ставила під сумнів дану довіреність посвідчену цією ж особою.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції допустився порушення норм процесуального права та не дотримався строку на проведення підготовчого провадження. Водночас, такі доводи скаржника не спростовують висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Більше того, таке порушення судом норм процесуального права не є обов'язковою підставою, перелік яких наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець