ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1443/22 Справа № 199/9144/20 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ,

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання набутим в порядку спадкування права на приватизацію нерухомого майна, зобов`язання видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання набутим в порядку спадкування права на приватизацію нерухомого майна, зобов`язання видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позивач зазначає, що він на підставі заповіту є єдиним спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , однак йому приватним нотаріусом 27 серпня 2020 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно. У зазначену житлі ОСОБА_3 проживала з 21 квітня 1983 року, там була зареєстрована одна. За життя ОСОБА_3 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_4 на представлення її інтересів з питань приватизації займаної довірителем на умовах найму вищевказаної квартири, оскільки ОСОБА_3 через стан свого здоров`я, наявність накладеного на квартиру арешту, вчинення відносно неї злочину, об`єктом якого була та ж квартира, не мала можливості самостійно розпочати приватизацію цієї квартири. З викладених підстав позивач просив суд визнати за ним право на приватизацію вищевказаної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , а також зобов`язати відповідача видати позивачу свідоцтво про право власності на квартиру.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про визнання набутим в порядку спадкування права на приватизацію нерухомого майна, зобов`язання видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року від учасників справи до апеляційного суду не надходили.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 1983 року на ім`я ОСОБА_3 відповідним повноправним суб`єктом було видано ордер №710 на право заняття квартири АДРЕСА_1 . З того ж часу вказана особа стала наймачем зазначеної квартири. (а.с.33)

17 червня 2000 року приватним нотаріусом ДМНО Насобіним О.В. було посвідчено доручення (довіреність) на розпорядження квартирою, згідно з яким ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_5 отримати на її ім`я свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , наймачем якої була ОСОБА_3 , а також розпоряджатися, продати, подарувати цю квартиру. У подальшому на підставі цього доручення (довіреності) зазначена квартира була приватизована на ім`я ОСОБА_3 , у зв`язку із чим 31 липня 2000 року Дніпровським міськвиконкомом було видане свідоцтво про право власності на житло. (а.с.15)

30 серпня 2000 року між ОСОБА_5 , який діяв за вищевказаним дорученням від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2002 року 16 червня 2000 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з метою придбання права на розпорядження згаданою вище квартирою скоїли у відношенні ОСОБА_3 злочин та шляхом обману привезли її на орендовану ними квартиру, де ОСОБА_3 випала із балкону, отримала внаслідок цього тяжкі тілесні ушкодження, довгий час знаходилась на лікуванні, за результатами чого їй було ампутовано руку вище кисті. (а.с.16-18)

18 листопада 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

05 жовтня 2006 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справі №2-115/06 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та прокурора Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, заявленого в її інтересах, до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, треті особи Шоста ДДНК, приватні нотаріуси ДМНО Насобін О.В., ОСОБА_10 , Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Амур-Нижньодніпровського районного відділу ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області про визнання довіреності, договорів купівлі-продажу та державної реєстрації недійсними, усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення. Вказаним судовим рішенням вирішено: визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_3 , посвідчену 17 червня 2000 року приватним нотаріусом ДМНО Насобіним О.В. за реєстровим №1942 на ім`я ОСОБА_5 ; визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_6 , посвідчений 30 серпня 2000 року державним нотаріусом Шостої ДДНК; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , посвідчений 18 листопада 2004 року приватним нотаріусом ДМНО; скасувати державну реєстрацію про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Дніпропетровським міськвиконкомом 31 липня 2000 року за №4/590-2000, зареєстроване в Дніпропетровському КП ДМБТІ за №441п-526-207, на ім`я ОСОБА_3 ; усунути перешкоди у користуванні житлом та вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Наведені фактичні обставини підтверджується копією відповідного рішення суду, залишеного без змін за наслідками апеляційного та касаційного перегляду від 11 вересня 2007 року та від 24 березня 2010 року відповідно, а також копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.19-25, 28).

14 листопада 2017 року приватним нотаріусом ДМНО ДО Лавріщєвим О.А. за реєстровим №559 було посвідчено заповіт, згідно якого ОСОБА_3 , як спадкодавець, на випадок своєї смерті заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , 20 січня 2005 року, який є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.5-6, 8-10, 12, 13, 97-99, 119, 120)

07 вересня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО ДО Лавріщєвим О.А. за реєстровим №620 було посвідчено довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси з питань приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» займаного довірителем на умовах найму житла квартири АДРЕСА_1 . (а.с.31)

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованим у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 12 вересня 2018 року у квартирі АДРЕСА_1 була зареєстрована та проживала лише ОСОБА_3 (а.с.32)

Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР від 08 жовтня 2018 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентарній справі за адресою АДРЕСА_2 містяться дані про право власності, яке було зареєстровано в цілому за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 липня 2000 року. Згідно договору купівлі-продажу від 30 серпня 2000 року право власності на вказану квартиру від ОСОБА_3 перейшло до іншої особи. (а.с.29)

Згідно листа КП «ДМБТІ» ДОР від 08 серпня 2019 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентарній справі за адресою АДРЕСА_2 містяться дані про право власності, яке було зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2004 року. А також наявні відомості про накладення заборони на відчуження зазначеної квартири на підставі ухвал Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня та 24 травня 2005 року. (а.с.122)

Згідно вищевказаного листа КП «ДМБТІ» ДОР та додатків до нього загальна площа спірної квартири становить 37,4 м2 з урахуванням балкону, а житлова 18,8 м2. Квартира однокімнатна.

17 грудня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із листом, в якому просила прийняти до виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2006 року по цивільній справі №2-115/06, яким серед іншого скасовано державну реєстрацію про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на вказане житло за ОСОБА_3 . Також ОСОБА_4 просила адресата свого листа надати перелік документів та письмово роз`яснити порядок приватизації зазначеної квартири за ОСОБА_3 (а.с.154)

У відповідь на вищевказаний лист ОСОБА_4 . Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради своїм листом від 11 січня 2019 року повідомив заявника про те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2006 року по цивільній справі №2-115/06 розпорядження органу приватизації від 31 липня 2000 року за №4/590-2000 щодо передачі у приватну власність ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 недійсним не визнавалось, що унеможливлює винесення Департаментом розпорядження про анулювання розпорядження органу приватизації щодо передачі у приватну власність ОСОБА_3 згаданої вище квартири. Також Департаментом здійснено посилання на порядок, який регулює питання приватизації державного житлового фонду, а також вказано орган, до якого має подаватись заява на приватизацію разом з усіма необхідними документами. (а.с.38)

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 18 грудня 2018 року до вказаного реєстру було внесено запис про скасування права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2006 року по цивільної справі №2-115/06 (а.с.28).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2019 року по справі №199/10106/18 (провадження №2-зз/199/1/19) за заявою ОСОБА_3 скасовано вжиті раніше судом ухвалами від 20 січня та 24 травня 2005 року в рамках цивільної справи №21-115/06 заходи забезпечення позову та знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 . Викладене підтверджується копією відповідної ухвали суду (а.с.26-27).

26 січня 2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла, про що було складено відповідний актовий запис за №315 та видано свідоцтво про смерть. Станом на момент смерті ОСОБА_3 була зареєстрована одна за адресою АДРЕСА_2 (а.с.14, 100).

Як встановлено судом в ході розгляду справи, зокрема з пояснень представника позивача, не заперечувалось стороною відповідача, і не спростовується матеріалами справи, подання до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради заяви на приватизацію за ОСОБА_3 спірної квартири АДРЕСА_1 було здійснено ОСОБА_4 вже після смерті її довірителя. У відповідь на таке звернення 20 лютого 2019 року відповідач своїм листом повідомив про неможливість розгляду поданої заяви на приватизацію, оскільки розпорядженням органу приватизації від 31 липня 2000 року №4/590-2000 спірну квартиру передано у приватну власність ОСОБА_3 (а.с.155)

25 липня 2019 року до приватного нотаріуса ДМНО Красоти Е.М. звернувся неповнолітній ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 , внаслідок чого заведена спадкова справа. (а.с.94-128)

20 грудня 2019 року до того ж приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець четвертої черги за законом, посилаючись на те, що мешкала спільно зі спадкодавцем однією сім`єю та вела спільне господарство протягом тривалого часу. У відповідь на таку заяву приватний нотаріус своїм листом повідомив ОСОБА_4 про те, що на її заяві справжність підпису заявнику в порушення закону не завірена нотаріально, пропущено встановлений законом строк на прийняття спадщини, не подано доказів спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, а тому запропоновано звернутись до суду зі приводу визнання додаткового строку для прийняття спадщини. (а.с.124)

Судом в ході розгляду справи не встановлено, а матеріали спадкової справи після смерті ОСОБА_3 не містять відомостей про існування інших осіб, окрім ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які б претендували бути спадкоємцями померлої ОСОБА_3 (а.с.94-128).

27 серпня 2020 року неповнолітній ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса ДМНО Красоти Т.О. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно квартиру АДРЕСА_1 . У відповідь на таку заяву приватним нотаріусом в той же день своєю постановою відмовлено у вчиненні нотаріальної дії із посиланням на відсутність у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно. (а.с.27, 30, 128)

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КНП «ДЦПМСД №8» ДМН, складеної 15 січня 2021 року відносно ОСОБА_3 , останній було встановлено діагноз ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, дисциркуляторна енцефалопатія, ампутаційна культя кісті після травматизації капсульно-зв`язочного апарату лучезапястного суглобу. ОСОБА_3 знаходилась на обліку у терапевта з 2007 року як хронічна хвора, інвалід ІІІ групи по загальному захворюванню. З 2017 року ОСОБА_3 спостерігалась та лікувалась у травматолога, а з 2018 року її стан погіршився внаслідок росту серцево-судинної та мозкової недостатності. (а.с.55).

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», ЖК УРСР, Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 (далі Положення).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір, зокрема на спір, що виник при приватизації квартир державного житлового фонду.

Положеннями ст.47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

За змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму.

За змістом ст.ст.3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п.5, 8-10 Положення приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.12 Положення незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними, зокрема, однокімнатні квартири.

Нормою ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.п.13-16 Положення визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

За змістом п.п.17, 18 Положення для громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, якому подає відповідну заяву на приватизацію разом із певним переліком документів, визначених вказаним Положенням.

За змістом ст.ст.1216-1218, 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За змістом норм ст.ст.1223, 1233, 1236 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

У відповідності до норм ст.ст.1268, 1296, 1297 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом ст.5 ЦПК України, ст.16 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.ст.6, 19 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах та відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту наведених судом вище положень законодавства слідує, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою та відповідним пакетом документів, які підлягають розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством (місячний строк). У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» місячного строку, або у випадку, коли в задоволенні його заяви про приватизацію було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві (спадкодавцю), до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Аналогічні правові висновки містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», висловлені Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі №6-121цс13, а також містяться у постановах Верховного Суду від 09 лютого 2018 року по справі №719/179/17, від 11 квітня 2018 року по справі №752/10477/15-ц, від 01 серпня 2018 року по справі №501/1016/15-ц, від 15 червня 2020 року по справі №554/8856/17, від 29 жовтня 2020 року по справі №759/7965/18.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для задоволення даного позову, оскільки однією із обов`язкових умов переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємця про визнання за ним права власності на квартиру, в якій проживав спадкодавець, але помер до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою на приватизацію, а представник померлої ОСОБА_3 звернувся до відповідача вже після смерті останньої. Жодних доказів подання повного пакету документів та відсутності підстав для відмови у задоволенні вказаної заяви про приватизацію учасниками справи не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право власності на спірну квартиру не увійшло до спадкової маси, оскільки успадковуване вказаною у заповіті особою право на приватизацію має бути вказано прямо або опосередковано у тексті заповіту як спадкова маса або її частина, а в тексті заповіту в якості спадкової маси (майна) вказано лише право власності на спірну квартиру, якого, як встановлено судом з огляду на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2006 року по цивільній справі №2-115/06, померла ОСОБА_3 на момент своєї смерті не мала.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на спірну квартиру є втручанням у дискреційні повноваження органу приватизації шляхом зобов`язання його прийняти певне рішення та вчинити певні дії на користь позивача, що не передбачено та суперечить діючому законодавству, а тому є неможливими та не підлягають задоволенню, оскільки за змістом наведених вище судом норм та положень законодавства існує певна визначена законодавством процедура здійснення передачі квартир державного житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами (зокрема відповідачем), до числа яких суд не належить.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 висловила своє бажання використати право на безоплатну приватизацію у довіреності від 07.09.2018 року, виданої ОСОБА_4 , але наявність об`єктивних причин, що значно ускладнили процес приватизації квартири: стан здоров`я померлої ОСОБА_3 , наявність не скасованого розпорядження органу приватизації від 31.07.2000 року за №4/590-2000 через незаявлення відповідної позовної вимоги прокуратурою АНД району м.Дніпропетровська під час представлення інтересів померлої та арешту спірної квартири, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на квартиру лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві, а звернення до відповідача представника померлої ОСОБА_3 мало місце вже після смерті останньої.

Аналогічний висновок викладено в постанові ВС України від 07 липня 2021 року у справі №175/4089/18 (провадження № 61-810св20).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова