Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого - судді Бондаренко О. В., при секретарі - Вангородській О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів на утримання майна, -

В С Т А Н О В И В :

27.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами потового зв`язку, який зареєстрований судом 01.11.2021, мотивуючи тим, що вона є співвласником житлового приміщення загальною площею 60,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного приміщення є її син - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 , та колишній чоловік - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № 33703 від 29.08.2002. Вона та відповідач разом зареєстровані у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , однак, фактично проживає в даній квартирі лише вона. Відповідач, починаючи з липня 2019 року, за вказаною адресою не проживає, взагалі в ній не з`являється та не сплачує комунальні послуги з утримання житла. У зв`язку з вказаним, відповідач за час проживання із липня 2019 року не бере жодної участі в утриманні зазначеного майна, вартість всіх комунальних послуг сплачує лише вона. Враховуючи строки позовної давності, за період з вересня 2018 по вересень 2021 року відповідач не проводив жодної оплати по утриманню будинку, так само на сьогоднішній день між нею та відповідачем не досягнуто жодної згоди щодо відшкодування витрат на утримання квартири. В свою чергу, вона за вказаний період здійснила оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 44270,14 грн. Співвласники, які володіють майном на праві часткової власності несуть рівні обов`язки щодо утримання майна, якщо інше не встановлено угодою між ними. Враховуючи, що квартира належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу, то відповідач фактично є співвласником 1/4 частини вказаного майна та мав би сплатити на утримання майна вартість комунальних послуг а розмірі 11067,53 грн. Тому, просила в судовому порядку стягнути з відповідача на свою користь кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги з утримання житлового приміщення у розмірі 11067,53 грн. та судові витрати.

25.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та зазначила, що до вересня 2021 року сплачувала комунальні послуги, адже особові рахунки відкриті на її ім`я. Фактично в квартирі вона живе одна, однак, квартира перебувала у власності 4 осіб, при цьому порядок користування квартирою не визначався. Відповідач являється її сином. 15.09.2021 вона подарувала свою 1/4 частку квартири дочці.

Відповідач - ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, у зв`язку з його не доведеністю, зазначив, що позивач мала право на 1/4 частки квартири, а тому сума коштів, які сплачені за ЖКП має ділитися на усіх співвласників по 1/4 на кожного.

Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7-9), а відповідач - ОСОБА_2 - син позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 13), згідно інформації про реєстрацію його місця проживання (а.с. 69) значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 з 27.10.1993, однак, згідно акта про не проживання за місцем реєстрації (а.с.14), з липня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає.

Згідно свідоцтва про право власності № 33703 від 29.08.2002, виданого Комунальною Службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква, зареєстрованого за №13121 в реєстровій книзі №117 04.09.2002 Білоцерківського БТІ (а.с. 11), громадянам: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було надано в спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_2 , по 1/4 частині кожному.

З витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 26.10.2021 за №15.2-03/30068 (а.с. 12) вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: з 24.03.1999 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 27.10.1993 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з 28.08.1996 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а фактично проживає лише позивач ОСОБА_1 , що визнається сторонами у справі.

Згідно договору купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 24.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого у реєстрі за №3357 (а.с. 91-92), ОСОБА_3 набула у власність 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № 33703 від 29.08.2002, виданого Комунальною Служба приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква, зареєстрованого за №13121 в реєстровій книзі №117 04.09.2002 Білоцерківського БТІ.

Також, з даного договору купівлі-продажу вбачається, що ОСОБА_3 набула у власність 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 15.09.2021, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого у реєстрі за №2135, яка належала позивачу ОСОБА_1 . Зазначена обставина визнається сторонами у справі та згідно положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, доказуванню не підлягають.

Отже, позивачу - ОСОБА_1 до 15.09.2021 належала на праві спільної часткової власності 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 , а відповідачу до 24.12.2021 також належала 1/4 частина вказаної квартири.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ч.1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Як зазначено вище у рішенні, квартира АДРЕСА_2 , яка є ізольованим помешканням у житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності (ч.1 ст.382 ЦК України).

Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року.

Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання та розподілу електричної енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Встановлено, що сторони у справі до 15 вересня 2021 року були співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , і відповідно до закону зобов`язані були оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року за послуги централізованого опалення КП БМР «Білоцерківтепломережа», на яку відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 було сплачено 2610,41 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 33-37, 88-89), за послуги централізованого водопостачання та водовідведення ТОВ «Білоцерківвода», на яку відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 було сплачено 2064,33 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 15-32), за отримані комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території КП БМР «Житлово-експлуатаційна контора №6», на яку відкрито особовий рахунок № НОМЕР_4 було сплачено 5050,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 38-43, 83 на звороті, 84 на звороті, 87 та на звороті), за послуги з постачання та розподілу електричної енергії ТОВ «Київська обласна енергетична компанія», на яку відкрито особовий рахунок № НОМЕР_5 було сплачено 4975,04 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 44-61).

Щодо квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 83 та на звороті, 84, 85 та на звороті, 86, 87 на звороті), то суд оцінює їх критично, оскільки платником вказаних послуг є дочка позивача ОСОБА_3 , а не сама позивач.

Свідок ОСОБА_3 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , дочка позивача та сестра відповідача) в судовому засіданні зазначила, що квартира належала 4 особам, 3 особи зареєстровано, але в квартирі проживає позивач. Житлово-комунальні послуги сплачує мама, особовий рахунок відкрито на її ім`я, але за останній рік виникла заборгованість, яку сплачує вона. Згоди, щодо порядку користування квартирою між співвласниками не було досягнуто. Претензії по боргу за комунальні послуги були зняті лише після того, як відповідач продав їй 1/4 частину квартири.

Свідок ОСОБА_4 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , колишній чоловік позивача) в судовому засіданні зазначив, що він є співвласником квартири, має 1/4 частки квартири у власності, в якій не проживає з 2008 року, порядок користування квартирою не визначався, особовий рахунок відкрито на ім`я позивача. При продажу відповідачем 1/4 частки квартири питання по боргам з ЖКП не виникали.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

За таких обставин, суд вважає що вимоги позивача про компенсацію частини сплачених нею житлово-комунальних послуг підтверджені належними та допустимими доказами, а заперечення відповідача не підтверджені належними та достатніми доказами.

Позивач - ОСОБА_1 за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року сплатила грошові кошти у загальному розмірі 14699 грн. 78 коп. за надані комунальні послуги (з централізованого опалення, послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання та розподілу електричної енергії), а тому з ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню грошові кошти відповідно до частки власності в спільному майні (1/4), тобто 3674 грн. 95 коп.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог та стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово - комунальні послуги з утримання житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 3674,95 грн.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно до задоволених вимог у розмірі 301,49грн.

Керуючись ст. 41 Конституції, ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 322, 355, 358, 360, 526, 544 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017, ст. 4, 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_6 ), про стягнення коштів на утримання майна, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за житлово - комунальні послуги з утримання житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 4205,66 грн. та судові витрати у справі у розмірі 42,67 грн., всього 4248,33 грн. (чотири тисячі двісті сорок вісім гривень 33 копійки).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складено 28.02.2022.

СуддяО. В. Бондаренко