головуючий у суді І інстанції Колесник О.М.
провадження № 22-ц/824/3371/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 68 478 грн 82 коп.

Позов мотивований тим, що 19 лютого 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця, починаючи з 12 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

У період з 12 лютого 2016 року по 01 липня 2020 року відповідач сплачував аліменти нерегулярно, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 13 липня 2020 року становить 68 478 грн 82 коп., що підтверджується довідкою, складеною державним виконавцем. Неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за вказаний період становить 693 335 грн 39 коп. Частиною 1 статті 196 СК України обмежено розмір стягнення неустойки (пені) не більше 100 % заборгованості, тому позивач просила стягнути пеню у розмірі 68 478 грн 82 коп.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 68 478 грн 82 коп. у рахунок стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 за період з 12 лютого 2016 року по 01 липня 2020 року, та 1 000 грн правничої допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 908 грн судового збору.

Указане рішення мотивоване тим, що заборгованість зі сплати аліментів за вказаний період виникла з вини відповідача, яка не була спростована у судовому засіданні, тому позивач має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості, тобто у розмірі 68 478 грн 82 коп., яка дорівнює розміру заборгованості.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, уточнивши вимоги, просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи.

ОСОБА_2 не погоджується із стягненням з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів з огляду на таке:

- державним виконавцем не враховано усіх квитанцій про сплату позивачем аліментів;

- виконавчий лист за місцем роботи апелянта для виконання державний виконавець не направляв;

- державний виконавець зробив розрахунок заборгованості по аліментах враховуючи статистичні дані Головного управління статистики у місті Києві щодо середньомісячного заробітку на одного середньооблікового штатного працівника по місту Києву за період з 12 лютого 2016 року по 01 липня 2018 ріку, а не враховуючи з реального розміру заробітної плати відповідача, яка становить близько 6 000 грн на місяць;

- заробітна плата відповідача є набагато менше, ніж середньомісячний заробіток на одного середньооблікового штатного працівника по місту Києву.

ОСОБА_1 до апеляційної скарги надані квитанції на підтвердження сплати аліментів на загальну суму 17 512 грн, які сплачені у період з жовтня 2017 року по квітень 2018 року, розрахунок заборгованості за аліментами, складений державним виконавцем, станом на 07 липня 2021 року, та довідка про доходи.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що така розглядалася за участю відповідача.

Відповідачем отримано копію ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі, в якій йому роз`яснено його процесуальні права та визначено строк для подачі відзиву на позов та доказів (а.с. 22).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, на день розгляду справи судом першої інстанції доказів про відсутність заборгованості або що вона складає меншу суму відповідач не мав.

Відповідачем не заявлене клопотання про долучення указаних доказів та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Позивач, у визначений ухвалою суду строк, не скористалася процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, відноситься до категорії справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у справі № 753/2947/16 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на дитину - ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця, починаючи з 12 лютого 2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки від 13 липня 2020 року, складеної державним виконавцем Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрайонного управління міністерства юстиції (місто Київ) Ущенко Ю.П., заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на дитину - ОСОБА_3 за виконавчим листом № 753/2947/16 станом на 01 липня 2020 року становить 68 478 грн 82 коп. (а.с. 7-8).

Також у вказаній довідці зазначено, що державному виконавцю боржником довідка з місця роботи не надавалася, тому розрахунок заборгованості проводився з урахуванням інформації Головного управління статистики у місті Києві щодо середньомісячного заробітку на одного середньооблікового штатного працівника по місту Києву за період з 12 лютого 2016 року по 01 липня 2018 ріку. Заборгованість за період з 01 липня 2018 року по 01 липня 2020 року розраховувалася з урахуванням довідки про доходи ТОВ «Олга-Логістик». Квитанції про сплату аліментів боржником до державного виконавця надавалися на суму 12 150 грн.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 196 СК України. Обов'язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

За розрахунком державного виконавця за період з 01 лютого 2016 року по 01 липня 2020 року сума заборгованості відповідача за аліментами становить 68 478 грн 82 коп.

Позивач заявила вимогу про стягнення пені від цієї суми заборгованості, що обчислена позивачем неустойка з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18), та не перевищує 100 відсотків заборгованості.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту неповного виконання платником аліментів ОСОБА_1 рішення суду про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, що підтверджено розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем, що є підставою для стягнення пені відповідно до частини 2 статті 196 СК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про спірність розрахунку заборгованості, складеного державним виконавцем, то апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Частиною 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини 3 статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 (провадження №61-15422св20) дійшов висновку про те, що спір щодо розміру заборгованості може бути розглянути або в порядку оскарження дії державного виконавця, або пред`явлення позову на загальних підставах, що узгоджується з пунктом 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 (з відповідними змінами) і підтверджується судовою практикою Верховного Суду.

Отже, законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом, що передбачено частиною 9 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» та частиною 3 статті 195 СК України.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до суду з метою встановлення дійсного розміру заборгованості, або оскарження дій державного виконавця під час нарахування заборгованості чи відповідного розрахунку до суду.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідачу було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, яке ухвалене за його участі, та примусове його виконання, у той же час своїми правами, як сторони виконавчого провадження, він не користувався, будь-якої зацікавленості у належному виконанні судового рішення не проявляв.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська