ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/511/22 Справа № 214/6682/19 Суддя у 1-й інстанції - Прасолов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року м.Кривий Ріг

Справа 214/6682/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.,

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року, яка постановлена суддею Прасоловим В.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який уточнив у жовтні 2019 року, до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради, про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивовано тим, що позивач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відповідачкою - матір`ю малолітнього ОСОБА_3 , позивач перебував у шлюбі, який було розірвано за рішенням суду.

З моменту припинення шлюбних відносин між ним та відповідачкою, їхній син проживає разом із матір`ю. У зв`язку із тим, що відповідачка чинила йому перешкоди у спілкуванні із сином, та не виконувала рішення органу опіки та піклування про встановлення графіку побачень із дитиною, він був змушений звернутись до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та порядку участі у її вихованні.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року по справі № 214/7217/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та порядку участі у її вихованні, його позовні вимоги було задоволено частково, а саме визначено способи його участі у вихованні та спілкуванні з сином.

Зазначає, що у зв`язку із невиконанням рішення відповідачкою, він був змушений звернутися із виконавчим листом до Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, на підставі якого було відкрито виконавче провадження № 58258216.

Проте, за час перебування виконавчого листа на примусовому виконанні, відповідачка продовжувала ухилятися від виконання рішення, а звернення його до правоохоронних органів не призвели до відновлення його порушених прав.

Позивач просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем постійного проживання батька дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, долучених ним, які свідчать про ухилення від виконання відповідачкою рішення суду про порядок спілкування з дитиною.

Зауважує, що дитина при допиті у суді першої інстанції вказувала, що у нього з батьком нормальні відносини і він не проти з ним спілкуватись.

Посилається на ч.4 ст. 159 СК України, відповідно до якої у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Також, посилається на Висновки Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Батарєєва Т.О. зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Батарєєву Т.О., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_2 перебував у шлюбі з 17.12.2010 року до 13.07.2012 року, який було розірвано рішенням суду.

Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішеннями Виконкому Саксаганської районної у місті ради № 398 від 16.10.2013 року та № 283 від 20.08.2014 року, був встановлений графік зустрічей ОСОБА_1 з дитиною.

Між батьками дитини неодноразово виникали непорозуміння щодо виконання зазначених рішень Виконкому районної у місті ради. Працівниками служби у справах дітей проводилися профілактичні бесіди з кожним з батьків окремо.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.10.2016 року, позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та порядку участі у її вихованні - задоволено частково. Визначено ОСОБА_1 способи його участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22 лютого 2019 року державним виконавцем, за місцем навчання дитини у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зафіксовано, що дитина відмовилась від прогулянок з батьком. Дитина плакала, ОСОБА_1 намагався розмовляти з дитиною, але дитина не реагувала. ОСОБА_2 не перешкоджала виконанню рішення суду.

Відповідно Акту державного виконавця від 22 лютого 2019 року встановлено, що на прохання надати номер телефону дитини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 надали категоричну відмову.

25 квітня 2019 року актом державного виконавця Івановою А.М., встановлено час та місце побачення з дитиною - четверта п`ятниця кожного місяця, після школи, з урахуванням гуртків. Після закінчення занять о 14.00 годині 25.04.2019 року ОСОБА_1 не з`явився.

25 квітня 2019 року державним виконавцем складено акт, в якому зафіксовано, зі слів вихователя ОСОБА_4 те, що дитина ОСОБА_3 проти побачень з батьком, під час зустрічей з батьком дитина завжди перебуває в стресі.

10 травня 2019 року державним виконавцем був складений акт, згідно якого за адресою місця навчання дитини КЗШ №118, дитина ОСОБА_3 була присутня, побачення відбувалося за присутності матері ОСОБА_2 , дитина не виявляла бажання спілкуватися з батьком, тому побачення фактично не відбулося.

Відповідач у 2018 року неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу невиконання відповідачкою рішення суду, у зв`язку з чим були проведені профілактичні бесіди.

01.06.2018 року позивач ОСОБА_1 забрав дитину ОСОБА_3 зі школи і пообіцяв повести її на море, так як перебував у відпустці. Цілий тиждень у відповідачки ОСОБА_2 не було зв`язку ні з сином, ні з позивачем. 09.06.2018 року відповідачка додзвонилася на телефон ОСОБА_1 , але слухавку взяв син і в істериці та у сльозах просив його забрати, так як він з батьком на море не поїхав, а вони перебувають вдома у позивача.

Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради Служба у справах дітей провів обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 . Висновком комісії було встановлено, що для виховання, розвитку та виховання дитини створено задовільні умови, відведена окрема кімната, облаштована меблями, дитина забезпечена усім необхідним для проживання, навчання та відпочинку. Мати займається розвитком дитини. Ростислав комунікабельний, легко відповідає на запитання спеціаліста, розповідає про свої захоплення, навчання у школі. (Т.1 а.с. 100)

Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради Служба у справах дітей провів обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 . Висновком комісії було встановлено, що батько створив всі необхідні умови для проживання дитини. Для дитини відведена окрема кімната, в якій окреме місце відпочинку. ОСОБА_1 зобов`язується протягом декількох днів після прийняття позитивного рішення суду, придбати для дитини необхідні речі. На час відвідування у квартирі чисто, затишно, в наявності приготована їжа, запас продуктів харчування (а.с.210).

Комісія з питань захисту прав дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 ( Т 2. а.с.193-198).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що, обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що відповідно до ч. 4 ст. 159 СК України, у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Проте, у судовому засіданні не встановлено, що відповідачка від виконання рішення суду ухиляється. Судом першої інстанції було заслухано позицію кожної із сторін, позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю. Зокрема, суд прийняв до уваги встановлені судом обставини а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує сина, син бажає проживати разом з матір`ю та не бажає проживати з батьком. Отже, саме проживання малолітнього ОСОБА_3 із матір`ю, на переконання суду першої інстанції, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів враховує, що комісія з питань захисту прав дитини висловлювала свою позицію щодо дотримання прав та забезпечення інтересів дитини у своєму висновку, та вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_2 .

Вказаний висновок не визнавався судом першої інстанції таким, що є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Крім того, колегія суддів наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим, згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції у ході розгляду справи було здійснено опитування малолітнього ОСОБА_3 щодо його думки відносно проживання з одним із батьків. ОСОБА_3 повідомим, що він бажає проживати з мамою.

З урахуванням зазначеного, виходячи з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема, прихильність до матері, ураховуючи висновок органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність подальшого проживання ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю у цій справі, судом першої інстанції було надано належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано думку та прихильність до батьків самої дитини, ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалено законне та вмотивоване рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, долучених ним, які свідчать про ухилення від виконання відповідачкою рішення суду про порядок спілкування з дитиною, колегія суддів не бере до уваги, оскільки це не було спростовано відповідачем шляхом надання належних та допустимих доказів.

В апеляційній скарзі позивач просить звернути увагу на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, розглядуючи справу та ухвалюючи рішення по справі виходив з найкращих інтересів дитини, що не протирічить сталій правовій практиці, зокрема, вказаній позивачем правовій позиції.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: