ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №523/6003/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/3299/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Чорного Олексія Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Аліної С.С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви, відзив на позов , рух справи

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано укладеним договір підряду між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 .

Визнано договір підряду між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 розірваним.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 293 911,05 грн., судові витрати в сумі 2 939,11 грн., а всього 296 850,16 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена. Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена. Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2015 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в сумі 493 183,40 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року касаційна скаргаОСОБА_2 відхилена.Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2015 року у незміненій апеляційним судом частині, рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд судових рішень задоволено.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року та рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді позивач ОСОБА_1 змінив предмет позову та просив витребувати у ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти та стягнути з нього суми інфляції, 3% річних та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 березня 2021 року у задоволені зазначених позовних відмовлено.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 761,82 грн., витрати на професійну допомогу у розмірі 35 500 грн., витрати на правову допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року у розмірі 69 200 грн., витрати пов`язані з направленням письмових документів у розмірі 680,40 грн (а.с.8-15,49-56).

Зміст рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 12 травня 2021 року заява ОСОБА_2 про стягнення судових витрат задоволена в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що судові витрати заявника є доведеними та підлягають задоволенню (а.с.130-133).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та відзив на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Чорний О.В. в інтересах ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Зокрема, доводи скарги зводяться до того, що заявник несвоєчасно надав докази понесених судових витрат, які не є належними та достовірними (а.с.137-146).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів скарги (а.с.165-170).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що загальна сума витрат за професійну правничу допомогу адвоката відповідач ОСОБА_3 , складає у розмірі 35 500 грн., що підтверджується договором-доручення про надання правничої допомоги від 03 травня 2018року (а.с.61), додатковою угодою №1 до договору про надання правничої допомоги від 03 травня 2018 року щодо оплати послуг на правничу (правову) допомогу від 15 червня 2018року (а.с.62), довідкою №1 від 20 березня 2021року щодо загальної вартості допомоги по справі №523/6003/14 надану ОСОБА_2 , згідно договору-доручення про надання правничої допомоги від 03 травня 2018року (а.с.63), актом приймання-передачі робіт (послуг) за договором про надання правничої допомоги від 03 травня 2018року, від 20 березня 2021року (а.с.64), актом приймання-передачі робіт (послуг) від 20 березня 2021року за договором про надання правничої допомоги від 04 вересня 2014року (а.с.66-68).

Під час розгляду справи ОСОБА_2 поніс витрати пов`язані з направленням через Одеську дирекцію ПАТ Укрпошта письмових документів (кореспонденції - повісток про виклик до суду) у розмірі 680,40 грн (а.с.71-85).

Окрім того, відповідачем під час розгляду справи сплачено судовий збір у загальному розмірі 10 761,82 грн (а.с.86-89).

Згідно з п.3ч.1ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч.1-2 ст.133 ЦПК України.

Згідно з положенням п.2ч.2ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Так, при прийнятті 16 березня 2021 року рішення суду у даній справі розподіл судових витрат не був вирішений.

Як убачається з матеріалів справи 02 березня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву, що відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку розглядом справи буде наданий суду протягом п`яти днів після ухвалення рішенню суду по справі, в разі позитивного рішення для відповідача (т.7а.с.197).

22 березня 2021 року ОСОБА_2 направив до суду поштовим зв`язком заяву про ухвалення додаткового рішення суду щодо розподілу судових витрат, яка отримана судом 23 березня 2021 року, в якій надав розрахунок судових витрат та витрат на правничу допомогу, з додатками, що підтверджують вимоги заявника (а.с.3-37).

Таким чином, строк для подачі заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення суду щодо розподілу судових витрат не попущено, тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Ухвалою цього ж суду від 15 квітня 2021 року заява ОСОБА_2 залишена без руху, оскільки заявником не надано до заяви письмових доказів в підтвердження викладених в заяві кожній обставини,а саме не надано копії квитанції про сплату судового збору, які понесені відповідачем (а.с.43).

26 квітня 2021 року на виконання ухвали суду від 15 квітня 2021 року до суду надійшла заява про ухвалення додаткового рішення суду щодо розподілу судових витрат, з доданими документами (а.с.48-94).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 під час розгляду справи сплачено судовий збір у загальному розмірі 10 761,82 грн., що складається з:

- судового збору за клопотання про забезпечення доказів від 12 червня 2015 року у розмірі 121,8 грн.;

- судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2015 року у розмірі 3 233,02 грн.;

- судового збору за подачу касаційної скарги на рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року у розмірі 3 527 грн.;

- судового збору за подачу заяви до Верховного Суду про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у розмірі 3 880 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.86-89).

Тому, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 10 761,82 грн. на підставі п. 2 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Щодо стягнення витрат, які ОСОБА_2 поніс з направленням через Одеську дирекцію ПАТ Укрпошта письмових документів (кореспонденції - повісток про виклик до суду) у розмірі 680,40 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані витрати в сумі 680,40 грн. відносяться до судових витрат та стягнув їх з позивача на користь відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо стягнення вказаних витрат, з наступних підстав.

Як зазначено вище, під час розгляду справи ОСОБА_2 поніс витрати, пов`язані з направленням через Одеську дирекцію ПАТ Укрпошта письмових документів (кореспонденції - повісток про виклик до суду) у розмірі 680,40 грн.(а.с.71-85).

Згідно ч.ч.1-6 ст.128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Таким чином нормами ЦПК України не передбачено надіслання відповідачем судових повісток позивачу та його представнику, тому колегія суддів погоджується з доводами апелянта в цій частині, що такі витрати є особистим бажання відповідача, а не його обов`язком за нормами ЦПК України, тому у стягненні цих витрат в розмірі 680,40 грн. відповідачу слід відмовити, оскільки вони не передбачені ЦПК України.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року в сумі 69 200 грн.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 ЦК України.

Зокрема, ст.903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 ЦК України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг.

Так, ст.632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім того, ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, аналогічна ст.79 ЦПК України (в ред. 2014р.).

За ч. ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Саме до вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд в додаткової постанові від 06 березня 2019 року по справі № 922/1163/18.

Як вбачається із матеріалів справи, надання представником відповідачу адвокатських послуг при розгляді справи підтверджується, зокрема:

(1) листом-акцептом від 04 вересня 2014 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.);

(2) актом приймання - передачі виконаних робіт/послуг від 20 березня 2021 року за договором про надання правової допомоги від 04 вересня 2014 року (а.с.66-68);

(3) платіжним дорученням від 05 квітня 2021 року, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 30 000 грн. ОСОБА_2 представнику ОСОБА_3 (а.с.92);

(4) платіжним дорученням від 07 квітня 2021 року, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 30 000 грн. ОСОБА_2 представнику ОСОБА_3 (а.с.91);

(5) платіжним дорученням від 12 квітня 2021 року, що підтверджує оплату наданих послуг у розмірі 9 200 грн. ОСОБА_2 представнику ОСОБА_3 (а.с.90).

При цьому витрати за правничу допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року сплачено у квітні 2021 року.

Так, у самому тексті листа-акцепт від 04 вересня 2014 року, підписаного сторонами, відсутні умови (пункти) щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та лише зазначено, що остаточний перелік робіт(послуг) за договором, строк їх оплати вказується в акті прийманні-передачі виконаних робіт, який був складений 20 березня 2021 року (а.с.65).

Дійсно,20 березня 2021 року між ОСОБА_2 та представниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 складено акт приймання - передачі виконаних робіт/послуг за договором про надання правової допомоги від 04 вересня 2014 року, який відсутній в матеріалах справи, а посилання відповідача на лист - акцепт від 04 вересня 2014 року як на договір про надання правової допомоги між сторонами не є договором про надання правової допомоги.

Окрім того, акт приймання - передачі виконаних робіт/послуг від 20 березня 2021 року складено через чотири роки, в якому визначена вартість адвокатських послуг при розгляді справи 69 200 грн.(а.с.66-68).

Таким чином, відсутня об`єктивна можливість пересвідчитись щодо домовленості між представниками та відповідачем щодо розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару з вересня 2014 року по грудень 2017 року в сумі 69 200 грн. у даній справі, враховуючи, що акт приймання - передачі виконаних робіт/послуг складено 20 березня 2021 року.

Відповідно до змісту ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Орім того, на період з вересня 2014 року по грудень 2017 року діяв Закон України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних- та - адміністративних справах», який втратив чинність 15 грудня 2017 року, та яким встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на те,що ціна наданих представниками відповідача послуг не була узгоджена між сторонами шляхом внесення відповідних пунктів в умови договору за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року, колегія суддів дійшов висновку про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу в сумі 69 200 грн.

Доводи заявника про стягнення цих витрат є необґрунтованими, оскільки відповідач за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року повинний був надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) саме на період стягнення цих витрат.

Оскільки розмір цих витрат на оплату правової допомоги визначався за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу та визначатися відповідно до граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який втратив чинність 15 грудня 2017 року, але діяв на час правовідносин сторін.

Тому відсутність договору про надання правової допомоги, документального підтвердження витрат на правову допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 рік, а також розрахунку таких витрат, що не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат в сумі 69 200 грн.

Щодо витрат відповідача на правничу допомогу у розмірі 35 500 грн.

Задовольняючи заяву відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 35 500 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що загальна сума витрат за професійну правничу допомогу адвоката Козачишина О.В. складає у розмірі 35 500 грн., що підтверджується договором-доручення про надання правничої допомоги від 03 травня 2018 року (а.с.61), додатковою угодою № 1 до договору про надання правничої допомоги від 03 травня 2018 року щодо оплати послуг на правничу (правову) допомогу від 15 червня 2018 року (а.с.62), довідкою №1 від 20 березня 2021року щодо загальної вартості допомоги по справі №523/6003/14 надану ОСОБА_2 , згідно договору-доручення про надання правничої допомоги від 03 травня 2018року(а.с.63), актом приймання-передачі робіт (послуг) за договором про надання правничої допомоги від 03 травня 2018 року (а.с.64) є доведеною заявником, а тому витрати в розмірі 35 500 грн. підлягають стягненню із позивача на користь відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а тому висновок суду щодо стягнення цих витрат є обґрунтованим та підтверджено матеріалами справи, а доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, договір - доручення про надання правничої (правової) допомоги з адвокатом Козачишиним О.В. був укладений 03 травня 2018 року. Згідно п. 4.1 цього договору розмір гонорару адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору(а.с.61).

Зазначена додаткова угода між ОСОБА_2 та адвокатом Козачишиним О.В. укладена 15 червня 2018 року. В додатковій угоді був вказаний перелік робіт (послуг, дій) по справі, їх вартість, порядок оплати гонорару адвоката та інші необхідні умови.

При цьому заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат відповідач обґрунтовував як умовами договору-доручення про надання правничої (правової) допомоги від 03 травня 2018 року, так і умовами додаткової угоди №1 від 15 червня 2018 року до нього.

Заявник посилався на те, що після укладення договору про надання правничої (правові допомоги від 03 травня 2018 року адвокат Козачишин О.В. прийняв участь дев`ятнадцяти засіданнях суду першої та апеляційної інстанції, в сімнадцяти засіданнях Суворовського районного суду м.Одеси та в двох засіданнях Одеського апеляційного суду, подавав до суду заяви, заперечення, відзиви, скарги, що підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 35 500 грн. із позивача на користь відповідача, оскільки відповідачем документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що до суду надані копії дипломів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як нові докази не мають значення для справи, так як наявність вищої юридичної освіти зазначених осіб була встановлена судом першої інстанції під час розгляду справи і не заперечувалась представником позивача під час розгляду справи.

З огляду на викладене, додаткове рішення суду від 12 травня 2021 року необхідно скасувати в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 року у розмірі 69 200 грн. та витрат пов`язаних з направленням письмових документів по справі у розмірі 680,40 грн., в зв`язку з чим відмовити заявнику в цих вимогах.

В іншій частині додаткове рішення суду від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Чорного Олексія Віталійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 травня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 рік у розмірі 69 200 грн. та витрат пов`язаних з направленням письмових документів по справі у розмірі 680,40 грн. скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу за період з вересня 2014 року по грудень 2017 рік у розмірі 69 200 грн. та витрат, пов`язаних з направленням письмових документів, у розмірі 680,40 грн.

В іншій частині додаткове рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 12 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 березня 2022 року.

Головуючий

Судді: