ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2334/22 Справа № 202/7679/20 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору та договору поруки припиненим

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 2020 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору та договору поруки припиненим. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 12.09.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Хоум кредіт Банк», правонаступником якого є Публічне Акціонерне товариство «Платинум Банк», був укладений кредитний договір №80.840.07.17 про надання споживчого кредиту у сумі 35 000 доларів США, строком до 11.09.2012 року, із сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами. Щомісячний платіж у розмірі 583,00 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 12.09.2007 року між Банком та ОСОБА_1 , був укладений Договір поруки №80.840.07.17/П1, згідно з яким він відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами. Крім того, 12.09.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Голубєвим та ЗАТ «Хоум Кредіт Банк» був укладений Договір іпотеки від 12.09.2007 року № 80.840.07.17.1. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . Скориставшись своїм правом, передбаченим договором, Банк 24.11.2010 року за вих. 04/5312 надіслав на адресу позичальника та поручителя претензію, де вимагав дострокового повернення всіх коштів за кредитним договором, а саме у зв`язку із тим, що не були виконанні умови Кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені Кредитним договором терміни. В якій зазначив, що керуючись пунктом 5.1 Кредитного договору, Банк вимагає від Позичальника дострокове виконання всіх боргових зобов`язань за Кредитним договором та сплатити суму боргу за Кредитним договором, яка станом на 11.11.2010 року становить: 941 551,32 коп., яка складається з загальної суми заборгованості та пені. Термін дострокового виконання 30 календарних днів з дати відправлення. Тим самим Банк змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором, шляхом звернення до Позичальника з вимогою про дострокове стягнення з боржника кредиту, процентів та пені за порушення умов договору, з 11.09.2012 р. на 24.12.2010 року та мав право звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості. Просив суд: визнати припиненим кредитний договір від 12.09.2007 року №80.840.07.17, укладений між ПАТ «Хоум Кредіт Банк» та ОСОБА_2 з 24.12.2010 року та визнати припиненим договір поруки від 12.09.2007 року №80.840.07.17/П1 укладений між ПАТ «Хоум Кредіт Банк» та ОСОБА_1 (а.с. а.с.1-4, 25-30).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору та договору поруки припиненим - відмовлено (а.с. 157-164).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів (а.с.168-172).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 12.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ХОУМ КРЕДІТ БАНК», що є правонаступником усіх прав та обов`язків «Закритого акціонерного товариства «АГРОБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 80.840.07.17, відповідно до якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 35 000,00 дол. США із сплатою відсотків за його користування в розмірі 15,5% річних з кінцевим терміном повернення 11.09.2012 року.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору № 80.840.07.17 від 12.09.2007 року, Банк надав позичальнику - ОСОБА_2 кредит в сумі 35 000 доларів США зі строком повернення до 11.09.2012 року, зі сплатою 15,5% відсотків річних. Цільове призначення: споживчий кредит (п.1.2). Щомісячний платіж у розмірі 583,00 дол. США.(п.4.2 Договору).

Згідно з п.5.1 Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, процентів та штрафних санкцій у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань за цим договором, та /або при настанні подій, що впливають на його здатність або бажання виконати грошові зобов`язання за цим договором, в односторонньому порядку достроково розірвати договір згідно ст.651 Цивільного кодексу України з надсиланням Позичальникові відповідного повідомлення. У зазначеному повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його виконання, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова Банку від договору не звільняє Позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань.

Відповідно до п.9.5 Кредитного договору термін дії цього встановлюється з моменту його підписання і до повного виконання Позичальником грошових зобов`язань за цим договором по поверненню кредиту, відсотків за його користування та пені за порушення строків повернення кредиту та/чи відсотків.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «Хоум Кредіт Банк» був укладений Договір іпотеки від 12.09.2007 року № 80.840.07.17.1, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за реєстровим номером 5621. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12.09.2007 року, між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 80.840.07.17/П1, відповідно п. 1.1 якого, ОСОБА_1 зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання ОСОБА_2 всіх його зобов`язань в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору № 80.840.07.17 від 12.09.2007 року.

ПАТ «ХОУМ КРЕДИТ БАНК» 24.11.2020 року за вих. 04/5312 направив на адресу Позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 претензію, відповідно до якої, керуючись пунктом 5.1 Кредитного договору, Банк вимагає від Позичальника дострокове виконання всіх боргових зобов`язань за Кредитним договором та сплатити суму боргу за Кредитним договором, яка станом на 11.11.2010 року становить: 941 551,32 коп., яка складається з загальної суми заборгованості та пені. Термін дострокового виконання 30 - ти денний строк з моменту отримання повідомлення.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року по справі №202/30627/13-ц, провадження №2/202/460/2014 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, договору іпотеки і договору задоволення вимог іпотекодержателя недійсними, позовні вимоги ПАТ «Платинум Банк» задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_2 . В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

14.04.2011 року між ПАТ «Хоум кредіт банк» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №20110414-Г, відповідно до якого ПАТ «Хоум кредіт банк» відступив ПАТ «Платинум Банк» всі свої права вимоги за кредитними договорами згідно з переліком, наведеному в договорі, зокрема право вимоги за кредитним договором №80.840.07.17 від 12.09.2007 року.

04 вересня 2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір №401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, та договорами іпотеки фізичних осіб.

Відповідно до п. 1. Договору № 401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, та договорами іпотеки фізичних осіб від 04.09.2020 року в порядку та умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, поручителів та інших фізичних осіб, зазначених у Додатках № 1 та № 2 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитним договорами, договорами поруки, договорами іпотеки, та договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, та іншими договорами з яких випливають зобов`язання Боржників, згідно реєстрів у Додатках № 1 та № 2 до цього договору.

Згідно з реєстром договорів, у Додатку №1 до Договору № 401 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави, та договорами іпотеки фізичних осіб від 04.09.2020 р., банком було відступлено на користь Нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» право вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 80.840.07.17 від 12.09.2007 року та згідно з Додатком № 2 банком відступлено право вимоги за договором поруки № 80.840.07.17/П1 від 12.09.2007 р. та за договором Іпотеки № 80.840.07.17.1 від 12.09.2007 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині про визнання припиненим кредитного договору суд 1 інстанції, виходив з того, що вимога кредитора про виконання зобов`язання до ОСОБА_1 , як до поручителя не пред`являлася, діючим законодавством не передбачено звернення до суду поручителя про визнання кредитного договору припиненим.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про припинення поруки на підставі частини 1 статті 559 ЦК України, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодного доказу щодо внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору і що ці зміни призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями глави 50 ЦК України передбачено перелік підстав припинення зобов`язань, серед яких: припинення зобов`язання виконанням (ст. 599 ЦК України); припинення зобов`язання переданням відступного (ст. 600 ЦК України); припинення зобов`язання зарахуванням (ст. 601 ЦК України); зарахування у разі заміни кредитора (ст. 603 ЦК України); припинення зобов`язання за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); припинення зобов`язання прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України).

Судом 1 інстанції встановлено, що умови Кредитного договору №80.840.07.07.17 від 12.09.2007 року не виконані, а факт направлення Кредитором вимоги до боржника і поручителя про дострокове виконання зобов`язань щодо повернення кредитних коштів не є підставою припинення Кредитного договору, який був укладений між Банком та Боржником ОСОБА_2 , який є третьою особою по справі.

Відповідно до ч.2 ст.555 ЦК України, поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Щодо права пред`явлення позовних вимог про визнання кредитного договору припиненим поручителем ОСОБА_1 , на підставі статті 555 ЦК України, якою передбачені права та обов`язки поручителя у разі пред`явлення до нього вимоги, суд виходить з наступного.

Оскільки, вимога кредитора про виконання зобов`язання до ОСОБА_1 , як до поручителя не пред`являлася, діючим законодавством не передбачено звернення до суду поручителя про визнання кредитного договору припиненим, тому суд 1 інстанції дійшов правильного висновку з яким погоджується колегія суддів, що позовні вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про пиринення поруки, то позивач, ставлячи такі вимоги, посилався на норми саме ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Частиною 1 статті 559 ЦК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, закон пов`язував припинення поруки, на підставі частини 1 статті 559 ЦК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин), зі зміною основного зобов`язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов`язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі зокрема, підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо (постанови Верховного Суду України від 17 лютого2016 року у справі № 6-3176цс15, від 23 грудня 2014 у справі № 3-196гс14,від 20 лютого 2013 року у справі № 6-172цс12, від 21 травня 2012 року у справі № 6-18цс11, від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12).

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до приписів ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано суду жодного доказу щодо внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору і що ці зміни призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, тому суд 1 інстанції не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині позову з чим також погоджується колегія суддів.

Приведені апелянтом доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не дав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С ТА Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: