Справа № 161/793/21 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/138/22 Категорія: 68 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання боргових зобов`язань подружжя спільним зобов`язанням за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2018 року між ними розірвано.

Позивач зазначав, що за час перебування у шлюбі він в інтересах сім`ї та за згодою відповідача як іншого з подружжя 02 жовтня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 300 000 грн у якості безпроцентної поворотної позики для придбання житла за програмою «Житло для учасників бойових дій 50/50» за нотаріально посвідченим договором позики, реєстраційний номер 470, укладеним з Приватним акціонерним товариством «СКФ Україна» (далі ПрАТ «СКФ Україна»), на якому у той час він працював. Вказані грошові кошти були витрачені виключно за цільовим призначенням, а саме на придбання квартири для сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки суми позики, одержаної ним для внесення своєї частини вартості квартири та сплати додаткових платежів при оформленні належних документів було недостатньо, він також отримав додаткові кредитні кошти, а саме:

- 32 000 грн за кредитним договором № KF034552-AN від 20 листопада 2017 року, укладеним між ним та ПАТ «ВіЕс Банк» (на даний час Акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі - АТ «Таскомбанк»);

- 38 000 грн за відкритим 31 січня 2017 року картковим кредитом в Акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк»).

Позивач також вказував, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2019 року продавці: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_4 , неповнолітній ОСОБА_5 , продали, а покупець ОСОБА_6 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 191 412 грн. У той же день відповідно до розписки він передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти за продаж даної квартири у сумі, еквівалентній 4 900 доларів США, які належали їй як співвласнику квартири, та як винагороду за те, що вона підписала дозвільні документи на продаж квартири. Саме він, а не відповідач, сплачував всі кошти по цих боргових зобов`язаннях як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Крім того позивач зазначав, що для погашення заборгованості він влаштувався токарем напів-автоматником на ПрАТ «СКФ «Україна», після чого знову вступив на військову службу, з якої був звільнений за станом здоров`я. Раніше брав участь у бойових діях на сході України, внаслідок чого набув інвалідність ІІ групи. Внаслідок погіршення зору, вимушений був покинути роботу, а тому станом на день звернення до суду із позовом він не має достатньої можливості самостійно погасити кредитну заборгованість. На даний час на утриманні має іншу сім`ю та перебуває на обліку у центрі зайнятості.

Постановою приватного виконавця від 03 березня 2020 року на належні йому грошові кошти та майно було накладено арешт у зв`язку із наявною заборгованістю перед АТ «Таскомбанк».

Водночас на його усну та письмову пропозиції щодо повернення відповідачем йому 1/2 частини загальної суми грошових та боргових зобов`язань, що була використана для придбання житла, остання не відреагувала.

Станом на 01 травня 2018 року (на момент розірвання шлюбу) заборгованість перед ПрАТ «СКФ «Україна» становила 265 000 грн (сплачено 35 000 грн), перед АТ «Таскомбанк» - 32 828 грн 74 коп., перед АТ КБ «Приватбанк» - 50 004 грн 48 коп. (залишок 30 618 грн 67 коп.). Загальна сума заборгованості по вищевказаних майнових зобов`язаннях становить 347 832 грн 74 коп., а 1/2 частина від вказаної суми 173 916 грн 37 коп.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просив суд зазначені грошові зобов`язання визнати спільними борговими зобов`язаннями подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати та врахувати за відповідачем ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитними договорами та договором позики, а також стягнути з відповідача на його користь понесені по справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя боргові зобов`язання за договором позики від 02 жовтня 2017 року, укладеним між ПрАТ «СКФ Україна» та ОСОБА_1 (реєстраційний номер 470, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четверговою Є. О.), договором № SAMDNWFC0 від 27 серпня 2014 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та кредитним договором № KF034552-AN від 20 листопада 2017 року, укладеним між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язання позичальника за договором позики від 02 жовтня 2017 року, укладеним між ПрАТ «СКФ Україна» та ОСОБА_1 (реєстраційний номер 470, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четверговою Є. О.) в сумі 150 000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_1 1/2 частки зобов`язання позичальника за договором позики від 02 жовтня 2017 року, укладеним між ПрАТ «СКФ Україна» та ОСОБА_1 (реєстраційний номер 470, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четверговою Є. О.) в сумі 150 000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язання позичальника за кредитним договором № KF034552-AN від 20 листопада 2017 року, укладеним між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 в сумі 16 000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_1 1/2 частки зобов`язання позичальника за кредитним договором № KF034552-AN від 20 листопада 2017 року, укладеним між АТ «Таскомбанк» та ОСОБА_1 в сумі 16 000 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язання позичальника за договором №SAMDNWFC0 від 27 серпня 2014 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 в сумі 25 002 грн.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано та враховано за ОСОБА_1 1/2 частки зобов`язання позичальника за договором №SAMDNWFC0 від 27 серпня 2014 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 в сумі 25 002 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що їй було невідоме цільове призначення укладених позивачем ОСОБА_1 кредитних договорів з АТ «Таскомбанк» та АТ КБ «Приватбанк», так само як і невідоме подальше використання позивачем таких кредитних коштів. Вказані договори було укладено ОСОБА_1 поза волею її як іншого з подружжя. При цьому жодних доказів, які б підтверджували факт укладення таких договорів та використання кредитних коштів, отриманих внаслідок таких правочинів, в інтересах сім`ї і за її згодою позивач не надав. Суд не звернув уваги на те, що позивач після продажу квартири, яка була придбана за програмою «Житло для учасників бойових дій 50/50», придбав квартиру у м. Вараш Рівненської області без оформлення додаткових кредитів, так як отримав від покупця кошти в сумі, що становить у 3-4 рази більше, аніж отримала вона. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду та додаткове рішення - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, а також відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 шлюб, укладений 20 вересня 1998 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 , розірвано (а.с.26).

У період шлюбу позивач ОСОБА_1 02 жовтня 2017 року уклав з ПрАТ «СКФ «Україна» договір позики, реєстраційний номер 470, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Четверговою Є.О., згідно умов якого (п.1.1.) позикодавець ПрАТ «СКФ «Україна» надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 300 000 грн в безпроцентну поворотну позику для придбання житла по програмі «Житло для учасників бойових дій 50/50» у строк до 02 жовтня 2022 року. Відповідно до п.5.4. вказаного договору він укладений зі згоди другого з подружжя відповідача ОСОБА_3 , про що нотаріусу подана відповідна заява від 28 вересня 2017 року, реєстраційний номер 467 (а.с.11, 12).

20 листопада 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕс Банк» було укладено кредитний договір № KF034552-AN, згідно умов якого позичальнику надано строковий кредит у розмірі 32 000 грн на споживчі цілі строком на 36 місяців строком до 19 листопада 2020 року (а.с.8-10).

Крім того, позивачем ОСОБА_1 з належного йому карткового рахунку № НОМЕР_1 «Картка універсальна» у період з 31 січня 2017 року по 31 травня 2018 року було отримано кредитні кошти у розмірі 38 000 грн, що підтверджується копіями довідок АТ КБ «Приватбанк» від 13 травня 2020 року та від 08 вересня 2020 року. Зміна кредитного ліміту на 38 000 грн позичальником була здійснена 26 травня 2017 року (а.с.22, 24-25).

Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 08 грудня 2017 року № 48, ТОВ «Луцьктехнобуд» продало ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості склала 663 520 грн (а.с.13-15).

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 23 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій та ветераном війни (а.с.31).

Як встановлено судом, відповідач під час розгляду справи не заперечувала тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 як учасник бойових дій ветеран війни брав участь у вищевказаній програмі державної підтримки «Житло для учасників бойових дій 50/50», у зв`язку із чим сума, яка підлягала сплаті за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2017 року становила 1/2 вартості майнових прав на об`єкт нерухомості, який придбавався ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а саме 331 760 грн. (а.с.53, 65). Вказаної обставини не заперечував і сам позивач.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що позики в ПрАТ «СКФ «Україна» на суму 300 000 грн та ПАТ «ВіЕс Банк» на суму 32 000 грн були отримані ним для внесення основної суми вартості квартири, а кредитні кошти отримані за рахунок кредитної лінії карткового рахунку відкритого в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 38 000 грн для сплати обов`язкових платежів при оформленні договору купівлі-продажу з відома відповідача та виключно в інтересах сім`ї, у зв`язку з чим зазначені грошові зобов`язання необхідно визнати спільними борговими зобов`язаннями подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати та врахувати за відповідачем ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитними договорами та договором позики.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ч. 1 ст. 67 СК України вказано, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Водночас відповідно до ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Наведені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 362/3578/18 (провадження № 61-3744св21).

Ухвалюючи оскаржуване у цій справі рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнаючи спірні грошові зобов`язання, які виникли у нього станом на 05 квітня 2018 року перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором (договором встановлення кредитного ліміту) № 312987 від 27 серпня 2014 року, перед АТ «Таскомбанк» за кредитним договором №KF034552-AN від 20 листопада 2017 року, та перед ПрАТ «СКФ «Україна» за кредитним договором від 02 жовтня 2017 року, реєстраційний номер 470, спільними борговими зобов`язаннями подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнаючи та враховуючи за відповідачем ОСОБА_3 1/2 частки зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитними договорами та договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що остання не надала жодних доказів на підтвердження того, що вищезазначені кредитні договори були укладені позивачем не в інтересах сім`ї, а кошти, які були одержані за цими договорами, використані позивачем в особистих цілях.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Як встановлено апеляційним судом з пояснень сторін та підтверджується матеріалами справи, відповідач надавала згоду на отримання позики позивачем лише в ПрАТ «СКФ «Україна» відповідно до договору від 02 жовтня 2017 року для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно програми державної підтримки «Житло для учасників бойових дій 50/50». Отже, вказані зобов`язання виникли в інтересах сім`ї. Проте, згідно договору купівлі-продажу квартири від 15 серпня 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_4 , неповнолітній ОСОБА_5 , продали, а покупець ОСОБА_6 придбала за ціною 191 412 грн. квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . У той же день позивач згідно розписки передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти за продаж вказаної квартири у сумі, еквівалентній 4 900 доларів США, які належали їй як співвласнику квартири. Як пояснила відповідач, решта коштів від продажу квартири повинна була бути витрачена позивачем на погашення боргу ПрАТ «СКФ «Україна», однак борг не погашений.

Вищенаведене свідчить про те, що майно, яке придбане за кредитні кошти і підлягає поділу між сторонами спору відсутнє. Іншого майна, яке б підлягало поділу між колишнім подружжям немає. Крім того, будь-яких доказів того, що укладені з банками кредитні договори та отримані за ними кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї, позивачем не надано, хоча тягар доказування цієї обставини відповідно до положень ст. 81 ЦПК України лежить саме на ньому.

Враховуючи, що позивач не звертався з вимогами про поділ майна подружжя, яке придбане за кредитні кошти, а також відсутність майна, яке б підлягало поділу на час розгляду справи, а тому не можуть бути враховані борги подружжя.

Разом з тим, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року у справі №14-712цс19 переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач не надав згоду кредиторів на переведення 1/2 частини боргу за укладеними договорами на ОСОБА_3 .

Таким чином, позивач ОСОБА_1 , всупереч наведеним правовим нормам, не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог та не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені ним у позовній заяві обставини, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення його позову про поділ боргових зобов`язань між колишнім подружжям.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому з нього на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають до стягнення понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 730 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання боргових зобов`язань подружжя спільним зобов`язанням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 730 (п`ять тисяч сімсот тридцять) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: