ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/613/22 Справа № 196/611/17 Суддя у 1-й інстанції - Руснак А. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Куценко Т.Р., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Світанок» про визнання договору оренди землі недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Світанок» про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Царичанський район, с/рада Михайлівська з кадастровим № :01:001:6123 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,9793 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №25413114 від 11.08.2014р.

З метою належного використання земельної ділянки, він та ТОВ «Агрофірма Світанок» уклали договір оренди земельної ділянки. На момент підписання ним цього договору у договорі стояв термін оренди три роки. Його екземпляр договору йому співробітники відповідача не надали під приводом того, що директор у від`їзді та не може підписати договір. Через виплату йому обумовленої за використання землі протягом трьох років суми коштів про передачу відповідачем його екземпляру договору він не переймався. Навесні 2017 року звернувся до директора відповідача та попередив, що не має намір подовжувати договір та просив завершити виробничі цикли, на що директор повідомив, що договір оренди був укладений на 49 років. Через зазначене був змушений звернутись із заявою до відповідача. У відповідь на його заяву відповідач надав копію договору оренди землі №388 від 1 жовтня 2014 року.

Вивчаючи надану відповідачем копію оренди землі, помітив, що на першому аркуші договору у п.8 визначено строк дії договору - 49 років. Такий же строк зазначений в додатку №1 «Акт про прийом та передачу земельної ділянки в натурі (на місцевості)», у додатку №4 «Розрахунки по орендній платі», причому як додаток №1, так і додаток №4 мають невірне зазначення площі, яке було виправлено наведенням ручкою. При детальному вивченні копій договору та додатків він встановив, що підписи навпроти його прізвища та ініціалів на першому аркуші договору та у додатках №1 та №4 відрізняються від підписів на другому та третьому аркуші договору та вчинені у невластивій йому манері і містять ознаки імітації його підпису іншою особою.

11.07.2019 року надав заяву про зміну підстав позову, в якій вказав, що як вбачається з п.5 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 07.02.2014р. становить 57 367 грн. 00 коп.

За п.9 цього ж договору - орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору.

Договір укладено на 49 років (п.8 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року).

Вказав, що з 1983 року знаходиться в шлюбі з ОСОБА_2 . Дружина з 2012 року хворіє на незрощений оскольчатий перелом передньо-верхнього відділу тіла хребта, некроз головки лівої бедренної кістки, укорочення лівої нижньої кінцівки на 3 см, дифузна протрузія дисків, двухсторонній коксартроз, через що є інвалідом 2 групи. Вказане підтверджується випискою №0515712, 0185612, актом ВКК на МСЕК №51 від 20.06.2012р. довідкою до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ №005093.

Вказана хвороба супроводжується обмеженням у русі, довготривалими сильними болями, напругою м`язів і локальним набряком, неможливістю самостійно пересуватися на довгі дистанції.

Дружина через своє захворювання потребує постійних реабілітацій у стаціонарі та амбулаторно.

Через вказані обставини розпочав пошук грошей та шляхів заробітку.

У березні 2012 року отримав кадастровий номер на земельну ділянку, що і було в подальшому передано в оренду за договором оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року.

11.08.2014 року зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку.

Враховуючи, що договір укладено 1 жовтня 2014 року до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про оренду землі» в редакції від 11.08.2013р., що була чинна на вказану дату.

Підпунктом 1.5.288 статті 288 ПК України встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

За п.5 договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року нормативна грошова оцінка земельної ділянки на 07.02.2014р. становить: 57 367 грн. 00 коп.

За п.9 цього ж договору - орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору.

Договір укладено на 49 років. Отже річна сума за цим договором визначена у розмірі: 47 899 грн. 28 коп. * 49 років = 977 грн. 54 коп.

За допомогою математичного підрахунку, 3% нормативної грошової оцінки становлять - 1 721 грн. 01 коп.

Таким чином, розмір орендної плати встановленої у договорі оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року не відповідає правилу підпункту 1.5.288 статті 288 ПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсним» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності передбачених законом.

Правовою підставою визнання договору недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3,5,6 ст.203 ЦК України.

Тому підставою для визнання правочину - договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року недійсним служить невідповідність його вимогам Податкового кодексу України.

Вказав, що знаходиться у тяжкій життєвій ситуації - тривала хвороба дружини та послідуюча інвалідність змусили його вчинити правочин - укласти з відповідачем договір оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року на вкрай невигідних умовах - з розміром орендної плати меншим майже у 2 рази від визначеної п.1.5.288 статті 288 ПК України обов`язкової 3% розміру річного платежу від нормативної грошової оцінки, що за правилом статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину - договору оренди земельної ділянки №388 від 1 жовтня 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати договір оренди землі №388 від 1 жовтня 2014 року укладений між ним та ТОВ «Агрофірма Світанок» щодо оренди земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область Царичанський район с/рада Михайлівська з кадастровим № :01:001:6123 із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,9793 га недійсним, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Світанок» про визнання договору оренди землі недійсним - відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, з кадастровим номером :01:001:6123, площею 3,9793 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Михайлівької сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 11.08.2014 року (а.с.4) та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕЕК №552103 від 11.08.2014 року (а.с.5).

01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Світанок» було укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,9793 га, розташовану на території Михайлівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області та п.8 визначено, що договір укладено на 49 років, п.9 викладено у наступній редакції: «Орендна плата складає 47 899 грн. 28 коп., з якої прибутковий податок (15%) становить - 1 827 грн. 00 коп., прибутковий податок (17%) з орендної плати становить - 6 072 грн. 28 коп. Орендна плата сплачується орендарем на користь орендодавця у сумі 40 000 грн. протягом 60 календарних днів з моменту державної реєстрації даного договору (а.с.7-9).

Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського НДІСЕ №472-17 від 13.06.2018 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи по цивільній справі №196/611/17, провадження №2/196/324/17, встановлено:

- підпис від імені ОСОБА_1 - внизу на першій сторінці Договору оренди землі №388 від 01.10.2014 року - виконаний саме ОСОБА_1 ;

- підпис від імені ОСОБА_1 - в графі «Орендодавець» у Акті про прийом та передчу земельної ділянки в натурі (додаток №1 до Договору оренди землі №388 від 01.10.2014) - виконаний саме ОСОБА_1 ;

- підпис від імені ОСОБА_1 - в графі «Орендодавець» - в Розрахунку по орендній платі (додаток №4 до Договору оренди землі №388 від 01.10.2014) - виконаний саме ОСОБА_1 (а.с.81-89).

Відповідно до висновку експертів Київського НДІСЕ №23996-23997/18-32 від 24.05.2019 за результатами проведення повторної почеркознавчої експертизи по цивільній справі №196/611/17, провадження №2/196/324/17, встановлено:

- підписи від імені ОСОБА_1 : у графі «___ Шевченко В.І.» на першому аркуші у договорі оренди землі №388 від 01.10.2014 укладеному між ТОВ «Агрофірма Світанок» та ОСОБА_1 ; у графі «Орендодавець В.І. Шевченко» у акті про прийом та передачу земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 01.10.2014 (Додаток №1 До договору оренди від 01.10.2014); у стовбці «ОРЕНДОДАВЕЦЬ:» у графі «__ ( ОСОБА_3 ) у Додатку №4 до договору оренди від 01.10.2014 (Розрахунки по орендній платі), виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, а також виконані ОСОБА_1 (а.с.129-140).

Дружина позивача ОСОБА_2 тяжко хворіла, мала 2 групу інвалідності, що підтверджується випискою №0515712, 0185612, актом ВКК на МСЕК №51 від 20.06.2012р., довідкою до акту огляду МСЕК серія 10 ААБ №005093, на момент укладення спірного договору оренди землі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачем, не надано належних доказів, які б підтверджували той факт, що оспорюваний договір оренди землі від 01 жовтня 2011 року був укладений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 93 ЗК України та статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Аналогічні за змістом визначення викладені у статті 792 ЦК України.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі на підставі статі 233 ЦК України, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір оренди землі укладений під впливом тяжкої для нього обставини, у цій справі - під час хвороби його дружини, а також на вкрай невигідних для нього умовах.

Між тим позивач, який оспорює правочин, мав довести, що за відсутності тяжкої обставини (хвороби жінки) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про недоведеність позивачем факту укладання оспорюваого договору оренди землі під впливом тяжкої обставини, оскільки беззаперечними та переконливими доказами ним не доведено, що він не уклав би цей договір, якщо б не хвороба його дружини, або уклав би на інших умовах.

Також, позивачем не надавались докази, що для лікування та реабілітації дружини у жовтні 2014 року йому необхідно було витратити значну суму коштів або відсутність таких коштів у родині.

Натомість за правилом ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Втім, жодних доказів, які б давали підстави для застосування положень ст. 233 ЦК України, у цій справі судом не здобуто.

Та обставина, що розмір орендної плати не відповідає вимогам ПК України та є меншим від 3% річного платежу від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, сама по собі не вказує, що це було невигідною умовою для орендодавця, оскільки позивач підписав договір оренди, узгодивши з відповідачем усі істотні умови, притаманні цьому виду договорів, зокрема розмір орендної плати, права і обов`язки сторін, позивач розумів умови договору, оскільки доказів іншого ним не надавалось і такі обставини не зазначені як підстава позовних вимог, передав земельну ділянку в оренду відповідачу, який її прийняв та сплатив орендну плату позивачу, а він її отримав.

Зокрема, висновками експертів підтверджується факт підписання позивачем оспорюваного ним договору оренди.

Більш того, позов був пред`явлений з підстав того, що ОСОБА_1 не підписував оспорюваний договір. Однак, отримавши висновки експертів, позивач змінив підставу позову і просив визнати договір недійсним за ст. 233 ЦК України.

Тобто, позивач до отримання висновків експертів не вважав умови договору оренди невигідними.

З огляду на викладене суд першої інстанції на підставі належним чином, з дотриманням положень процесуального закону оцінених доказів правильно встановив фактичні обставини справи, визначився із застосуванням норм матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того, що оспорюваний договір оренди землі був укладений під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому колегія суддів погоджується з висновком про відсутність підстав для визнання вказаних договорів недійсними з підстав, встановлених статтею 233 ЦК України, та відмову у задоволенні позову.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: