П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/13242/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/27/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Бучко Т.М.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини):

о 17 год. 06 хв. 15.04.2021 у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 23.04.2021

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідача - ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Вовчук Руслан Миколайович;

відповідача - адвокати Сенчук Андрій Іванович і Чорнобривий Олександр Васильович;

за участі: позивача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що з 1981 року по 11 лютого 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За цей час набули спільне майно, частину якого поділено, а житловий будинок АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою залишилися як спільне майно подружжя. На момент придбання відповідачем житлового будинку загальна площа становила 57, 5 м2, а житлова - 20, 6 м2. Після укладення шлюбу розпочали тривалу повну реконструкцію житлового будинку. При цьому будо збудовано господарську будівлю, яка входить до складу житлового будинку як приналежна річ. Господарську будівлю почали будувати у 1995 році, а закінчили у 1999 році. Дане майно внаслідок спільних трудових і грошових затрат значно збільшилося у своїй вартості, а, отже, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями є фактично готовим до експлуатації та існує технічна можливість його поділу в натурі. Спірне нерухоме майно вважала незавершеним будівництвом, а тому він підлягає поділу як "Житловий будинок з підсобними господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ".

Оскільки згоди щодо добровільного поділу (виділу) спірного майна сторонами досягнуто не було, тому вона має право на виділ своєї частки у спільному майні подружжя в натурі.

Згідно з одним із варіантів висновку експерта у судовій будівельно-технічній експертизі одному із співвласників виділяється 53/100 частин будівель та споруд вартістю 1 147 288 гривень, а іншому - 47/100 частин вартістю 1 027 895 гривень. Компенсація власника першої частини на користь другого власника складає 59 697 гривень. Позаяк у неї відсутні кошти, тому вважала, що виділ слід провести таким чином, щоби виділити їй 47/100 частин будівель та споруд, не присуджуючи компенсації з відповідача. Разом з тим, житловий будинок з надвірними будівлями є спільним сумісним майном подружжя, тому земельна ділянка повинна визначатися також як спільна сумісна власність подружжя. Отже, ділянка також підлягає поділу пропорційно до частки у житловому будинку.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з підсобними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін із визначенням часток по Ѕ частині за кожним із них.

Виділено позивачу в натурі зі спільної сумісної власності 47/100 частин об`єкта незавершеного будівництва з підсобними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а саме:

частину житлової добудови (А'-1), що складається з житлової 1-4 площею 23, 9 м2;

частину прибудови (а), що складається з коридору 1-5 площею 5, 9 м2, ванної 1-6 площею 3, 5 м2, кухні 1-7 площею 8, 7 м2;

погріб Літ. (Пг/А'-1);

вхідний ганок Літ. А2;

42% господарської будівлі Літ. (Б-2);

65% навісу з холодильником Літ. (Г);

85% огорожі Літ. (N-1);

ворота Літ. (N-2);

55% замощення Літ. (І);

септик Літ. (б/н) відповідно до розподілу, зазначеного у висновку судової інженерно-технічної експертизи №50213/11 від 23 квітня 2015 року та позначеного в додатку синім кольором.

Виділено відповідачу в натурі зі спільної сумісної власності 53/100 частин об`єкта незавершеного будівництва з підсобними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а саме:

частину житлового будинку А-1, що складається із житлової 1-2 площею 21, 1 м2, житлової 1-3 площею 23, 3 м2, загальною площею 44, 4 м2;

частину прибудови (а), що складається з передньої 1-1 площею 9, 2 м2;

вхідний ганок Літ. (а1);

58% господарської будівлі Літ. (Б-2);

тамбур Літ. (б-2);

35% навісу з холодильником Літ. (Г);

15% огорожі Літ. (N-1);

хвіртку Літ. (N-3);

45% замощення Літ. (І) відповідно до розподілу, зазначеного у висновку судової інженерно-технічної експертизи №50213/11 від 23 квітня 2015 року та позначеного в додатку зеленим кольором.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя сторін на об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з підсобними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнано земельну ділянку площею 0, 10 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану у АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виділено позивачу в натурі зі спільної сумісної власності Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 10 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у АДРЕСА_1 , площею 500 м2, що має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від північного кута в м: 51, 25-4, 52-5, 70-7, 26-4, 11-10, 43-2, 30-14, 95-0, 95-0, 25-1, 46-7, 46-6, 70-7, 94-0, 98-2, 88-0. 07-1, 39-0,16-5,69- 1, 06-15, 57-3, 62 та позначена на плані в додатку до висновку судової інженерно-технічної експертизи №50213/11 від 23 квітня 2015 року синім кольором.

Виділено відповідачу в натурі зі спільної сумісної власності Ѕ частини земельної ділянки площею 0, 10 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у АДРЕСА_1 , площею 500 м2, що має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від північного кута в м: 11,09-19,15-30,21-13,03-15,57-1,06-1,39-0, 07-2,28-0,98-7,94-6,70-7,46-1,46-0,25-0,95-14,95-2,30-10,43-4,11-8,59 та позначена на плані в додатку до висновку судової інженерно-технічної експертизи №50213/11 від 23 квітня 2015 року зеленим кольором.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя сторін на земельну ділянку площею 0, 10 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану у АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач покликається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про суперечність і взаємовиключність висновків суду, оскільки в мотивувальній і резолютивній частинах містяться твердження про одну і ту ж саму господарську будівлю, яка в одному випадку визнається незавершеним будівництвом і такою, що не підлягає поділу, а в іншому - виділяється з розрахунку по Ѕ частці кожній із сторін. Житлова добудова літ. "А'1", добудова на другому поверсі також визнаються самочинним будівництвом, однак, покликаючись на висновок судово-будівельної експертизи №50213/1-С від 23 квітня 2015 року, дані об`єкти не відповідають вимогам чинних нормативно-правових актів у галузі будівництва, а саме відстані межі, що становить не менше одного метра. Тобто неправильним є висновок суду по те, що ці об`єкти є самочинно збудованими, що не відповідає ст.ст. 1, 10 Закону України "Про судову експертизу". Тому заявник звертає увагу, що оскаржуване рішення призведе до неможливості поділу у натурі присуджених сторонам часток незавершеного будівництва житлового будинку і надвірних будівель, а згодом - до неможливості реєстрації сторонами присудженого їм майна реєстраційним органом.

Заявник не згоден і з висновками оскаржуваного рішення з приводу визнання незавершеного будівництва об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу між сторонами з розрахунку по Ѕ частці. Так, вважає, що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом і не є об`єктом поділу в розумінні цивільного права, оскільки він є старим, за технічним станом непридатним для проживання і для функціонального призначення. Тобто вважав спірний будинок самочинною добудовою, яка побудована відповідачем до одруження, а відтак не підлягає поділу. При цьому посилався на правову позицію Верховного Суду, що висловлена у постановах від 03 червня 2020 року у справі №722/1882/16-ц, від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, від 06 березня 2019 року у справі №361/4685/17 та від 11 листопада 2019 року у справі №554/13971/15-ц.

Щодо оскаржуваного рішення в частині поділу Ѕ частини спірної земельної ділянки, то вона не підлягає поділу відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки її придбав разом із житловим будинком відповідач у 1977 році, тобто до одруження.

Також вважав помилковими покликання суду в останньому азбазі мотивувальної частини судового рішення лише на норми процессуального права, а норми матеріального права з незрозумілих причин залишив без уваги. Ця обставина суперечить ст.ст. 182, 328, 329, 331 ЦК України і призвела до неможливості реєстрації в реєстраційному органі права власності на присуджене майно, про що містяться вказівки у резолютивній частині оскаржуваного рішення. За змістом зазначених норм права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це майно як на обєкт цивільного обороту не виникає, а особа в такому випадку є власником лише матеріалів, обладання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Порушення норм процесуального права полягає у тому, що судом не було додержано принципу змагальності сторін, що передбачений ст. 12 ЦПК України, а саме безпідставно відхилено доводи заявника без надання об`єктивної оцінки доказам. Так, судом безпосередньо не було допитано свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про що клопотав відповідач. При цьому суд навіть використав їхні показання, що були надані у судовому засіданні попереднім складом суду, необгрунтовано відхиливши їх. Між тим, їхні свідчення могли би належним чином підтвердити заперечення ОСОБА_2 проти позову.

Окрім іншого, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами пояснення позивача. Так, на а.с. 3 оскаржуваного рішення містяться надані нею пояснення, яким суд не дав критичної оцінки, де вона вказує про участь її та її батька у будівництві спірної нерухомості. Також суд не дав критичної оцінки показанням свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Судом попередньої інстанції не враховано висновки, які містяться в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року у даній справі. Зокрема, залишено без уваги ту обставину, що висновок судової інженерно-технічної експертизи №50213/11-С від 23 квітня 2015 року не містить відомостей щодо вартості об`єкта у стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення без урахування індексу споживчих цін (індекс інфляції), а тому не обговорено питання про призначення додаткової експертизи для встановлення цих обставин, що має істотне значення для правильного вирішення спору. Поряд з цим, хоча місцевий суд і призначив додаткову експертизу, однак її висновок від 25 вересня 2017 року не дав відповіді на згадані в ухвалі питання.

З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановивши нове - про відмову позивачу у задоволенні вимог.

У поданому відзиві відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилалася на те, що доводи апеляційної скарги є вирваними з контексту оскаржуваного рішення, є однобічними і такими, що ґрунтуються виключно на суб`єктивних інтересах заявника. Вважає, що аргументи ОСОБА_2 суперечать наведеним в рішенні суду першої інстанції висновкам, а також є невмотивованими і безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки спірне майно набуте за час шлюбних відносин між сторонами, що породжує презумпцію рівності часток у цьому майні.

Так, об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з підсобними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін із визначенням часток по Ѕ частині за кожним із них, а також виділено ці частки в натурі з розрахунку 47/100 часток на користь позивача та 53/100 - відповідачу.

Щодо земельної ділянки площею 0, 10 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташованої у АДРЕСА_1 , яка набута відповідачем у порядку одержання частки із державного земельного фонду, то її також визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділено по Ѕ частці за кожним зі сторін, виходячи із норм ст. 120 ЗК України, з виділом у натурі.

В частині в ж поділу решти майна, то позов у цій частині визнано таким, що суперечить вимогам закону, оскільки предмет спору є об`єктом самочинного будівництва, а тому відповідно до ст. 376 ЦК України не породжує відповідних цивільних прав і обов`язків.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Норми частин 2, 4 ст. 3 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, вказують, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За правилами ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Майно, яке належало кожному з подружжя, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 60 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 25 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною влансістю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України, який діє на час існування спірних правовідносин та продовжує діяти на час їх вирішення, передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як з'ясовано судом, сторони з 13 листопада 1981 року перебували у шлюбі, який розірваний на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 лютого 2013 року у справі № 1715/20959/12. Відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1977 року набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Судом правильно встановлено, що на момент набуття ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у власність даний будинок мав площу 20,6 кв.м, про що свідчить договір купівлі-продажу від 20 квітня 1977 року.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 4281 на домоволодіння АДРЕСА_1 , заведеної Рівненським міжміським бюро технічної інвентаризації 29 грудня 1961 року, встановлено, що придбане ОСОБА_2 домоволодіння складалося з житлового будинку загальною площею 41,0 кв.м., жилою площею 20,6 кв.м. (літ.«А-1»), сараю (літ.«Б-1»), погреба (літ.«пг»), вбиральні (літ.«в») та паркану (літ.«№1»). До складу будинку входили: коридор площею 4,6 кв.м., кладова площею 5,0 кв.м., кухня площею 10,8 кв.м. та жила кімната площею 20,6 кв.м. (арк.3, 4, 13, 14, 15, 22, 23, 24, 25 інвентаризаційної справи № 4281). На схематичному плані від 12 лютого 1981 року, що міститься на арк. 26 інвентаризаційної справи № 4281, та в розділі експлікація до плану зазначені житлова добудова (літ.«А'-1») та прибудова (літ.«а»). Однак у журналі зовнішніх обмірів та ескізі плану земельної ділянки, датованих 12 та 13 лютого 1981 року, які містяться на арк. 27, 28 інвентаризаційної справи № 4281, зазначені добудова та прибудова на той час були відсутні. Очевидно, що на плані і в експлікації житлова добудова (літ.«А'-1») та прибудова (літ.«а») домальовані та дописані барвником іншого кольору (червоним), ніж основні початкові записи та малюнки, які виконані барвником чорного кольору. Крім того, на плані міститься відмітка про погашення при поточній інвентаризації 20 січня 1993 року. Також на даному плані відсутні будь-які відмітки про наявність самочинного будівництва.

З витягу з рішення виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 11 березня 1981 року № 94 «Про розгляд заяв громадян по земельних справах» виконком міської ради видно, що розглянувши заяву ОСОБА_2 з проханням дозволити добудову до будинку по АДРЕСА_1 кімнати, кухні, котельної в зв`язку з газифікацією будинку, житлова площа будинку складає 20,6 кв.м., загальна - 41,0 кв.м., йому дозволено добудову до будинку кухні, кімнати і коридору (п.2.9 рішення) та зобов`язано проект будівництва погодити в управлінні головного архітектора міста (п.3.1 рішення).

За змістом архівної довідки Державного архіву Рівненської області від 20 жовтня 2015 року № 273/06-27, згідно з розпорядженням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 17 березня 1982 року № 165-Р відповідачу було дозволено газифікацію житлового будинку по АДРЕСА_1 , а згідно з розпорядженням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 15 квітня 1982 року № 234-Р - водопостачання і каналізування цього будинку.

За інформацією регіональної газової компанії «Рівнегаз» від 20 жовтня 2015 року № 10/3177 газопостачання до житлового будинку АДРЕСА_1 здійснюється з 03 жовтня 1984 року. Проект газопостачання будинку АДРЕСА_1 , замовником якого був ОСОБА_2 , виготовлений у 1984 році на підставі технічних умов від 16 березня 1984 року.

З оціночних актів, поповерхового плану, технічного опису будівель та споруд домоволодіння та інших матеріалів, що містяться на арк. 32-41 інвентаризаційної справи № 4281, встановлено, що вперше житлова добудова (літ.«А'-1») та прибудова (літ.«а») були зафіксовані бюро технічної інвентаризації 23 березня 1984 року. При цьому у технічному описі будівель та споруд домоволодіння від 23 березня 1984 року (арк. 41 інвентаризаційної справи № 4281) зазначено рік будівництва прибудови - "1983". 17 березня 1984 року ОСОБА_2 звернувся до бюро технічної інвентаризації з проханням внести поточні зміни в поповерховий план у зв`язку з добудовою до будинку, про що вказує його замовлення № 536, яке міститься на арк. 43 інвентаризаційної справи № 4281 у зв`язку з добудовою до будинку.

На схематичному плані присадибної ділянки, складеному 20 січня 1993 року (арк. 49 інвентаризаційної справи № 4281) житлова добудова (літ.«А'-1») та прибудова (літ.«а») не зазначені як об`єкти самочинного будівництва.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 , заведеної Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації 13 лютого 1981 року, станом на 21 червня 1992 року житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ.«А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ.«а») також не були визначені як самовільно збудовані. Як самочинно збудований значиться лише гараж літ.«Г»; при цьому відмітка про самовільне будівництво цього гаража погашена з посиланням на рішення № 44 від 31 березня 1993 року.

З технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 17 січня 2013 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що до складу домоволодіння входить: житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м. (літ.«А-1»), житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ.«А'-1»), прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ.«а»), погреб загальною площею 11,7 кв.м. (літ.«Пг/А'-1»), вхідний ганок загальною площею 4 кв.м. (літ.«а1»), вхідний ганок загальною площею 4,1 кв.м. (літ.«а2»), господарська будівля загальною площею 140,4 кв.м. (літ.«Б-2»), тамбур загальною площею 10,2 кв.м. (літ.«б-2»), навіс з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. (літ.«Г»), огорожа (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ.«№-1»), ворота металеві (літ.«№-2»), хвіртка металева (літ.«№-3»), замощення загальною площею 281 кв.м. та септик.

Як видно з плану земельної ділянки та плану будинку вказаного технічного паспорта, житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ.«А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ.«а») визначені як самовільно збудовані, про що на планах зроблені відповідні відмітки.

З плану будинку та експлікації приміщень до плану будинку вбачається, що загальна площа будинку становить 95,6 кв.м., житлова площа - 68,3 кв.м., а до складу будинку, з урахуванням житлової добудови та прибудови, входять: передня площею 9,2 кв.м., три жилі кімнати площею 21,1 кв.м., 23,3 кв.м. та 23,9 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., ванна площею 3,5 кв.м. та кухня площею 8,7 кв.м.

За планом господарської будівлі та експлікації приміщень до плану господарської будівлі, вказана будівля є двохповерховою і складається з приміщень: першого поверху - сходової, майстерні, двох гаражів, підсобного, котельні та санвузла; другого поверху - сходової, двох коридорів, кухні, трьох господарських приміщень, туалету та ванної.

Через передачу повноважень з технічної інвентаризації нерухомого майна з обласного до міського бюро технічної інвентаризації на початку 1999 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» на домоволодіння АДРЕСА_1 було заведено інвентаризаційну справу № 39197.

Між тим, в інвентаризаційній справі № 39197 відсутня більшість матеріалів попередніх інвентаризацій спірного домоволодіння, які містяться в інвентаризаційній справі № 4281.

На підставі наказу департаменту архітектури міської управи Рівненської міської ради від 25 квітня 1995 року № 48 ОСОБА_2 дозволено будівництво господарського приміщення у складі двох гаражів, майстерні на індивідуальній земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

З плану земельної ділянки станом на 25 лютого 1999 року встановлено, що господарська будівля літ.«Б-2» на той час вже була збудована. Добудова другого поверху вказаної господарської будівлі зазначена як самовільно збудована. Суд звертає увагу на те, що інших об`єктів самочинного будівництва на цьому плані не позначено.

Наказом управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 15 березня 1999 року № 78 «Про зарахування у власність» міському бюро технічної інвентаризації вказано оформити право власності відповідачу на добудований другий поверх та часткове перепланування першого поверху господарської будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Згідно з цим наказом на плані земельної ділянки, виконаному станом на 25 лютого 1999 року, була зроблена відмітка про наявність дозволу і скасовано статус самовільної добудови другого поверху господарської будівлі.

З технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 17 січня 2013 року комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», видно, що до складу домоволодіння входять: житловий будинок загальною площею 59,4 кв.м. (літ.«А-1»), житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ.«А'-1»), прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ.«а»), погреб загальною площею 11,7 кв.м. (літ.«Пг/А'-1»), вхідний ганок загальною площею 4 кв.м. (літ.«а1»), вхідний ганок загальною площею 4,1 кв.м. (літ.«а2»), господарська будівля загальною площею 140,4 кв.м. (літ.«Б-2»), тамбур загальною площею 10,2 кв.м. (літ.«б-2»), навіс з холодильником загальною площею 249,9 кв.м. (літ.«Г»), огорожа (бетонних плит) загальною площею 130,7 кв.м. (літ.«№-1»), ворота металеві (літ.«№-2»), хвіртка металева (літ.«№-3»), замощення загальною площею 281 кв.м. та септик.

Водночас на плані земельної ділянки та плані будинку даного технічного паспорта житлова добудова загальною площею 30 кв.м. (літ.«А'-1») та прибудова загальною площею 33 кв.м. (літ.«а») визначені як самочинно збудовані, про що зроблені відповідні відмітки.

З плану будинку та експлікації приміщень до плану будинку вбачається, що загальна площа будинку становить 95,6 кв.м., житлова площа - 68,3 кв.м., а до складу будинку, з урахуванням житлової добудови та прибудови, входить: передня площею 9,2 кв.м., три жилі кімнати площею 21,1 кв.м., 23,3 кв.м. та 23,9 кв.м., коридор площею 5,9 кв.м., ванна площею 3,5 кв.м. та кухня площею 8,7 кв.м.

Відповідно до плану господарської будівлі та експлікації приміщень до плану господарської будівлі вказана будівля є двохповерховою і складається з приміщень: першого поверху - сходової, майстерні, двох гаражів, підсобного, котельні та санвузла; другого поверху - сходової, двох коридорів, кухні, трьох господарських приміщень, туалету та ванної.

Оскільки сторонами не зазначено часу припинення спільного ведення господарства, тому суд правильно встановив обсяг майна саме на момент розірвання шлюбу, тобто 11 лютого 2013 року.

Також судом встановлено, що добудову та прибудову до спірного житлового будинку закінчено будівництвом 23 березня 1984 року, а господарську будівлю - 25 лютого 1999 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі.

Правильно звернуто увагу і на те, що участь позивача у будівництві прибудови, добудови та господарської будівлі підтверджено показаннями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , які збігаються з письмовими доказами про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за 1985-1999 роки та записами в трудовій книжці. При цьому вірно, через відсутність будь-яких доказів, не погодився суд і з доводами представника відповідача на те, що добудова та прибудова до житлового будинку збудовані ОСОБА_2 до шлюбу з позивачем в 1980 році. Дозвіл на здійснення добудови відповідач отримав лише 11 березня 1981 року. Натомість відсутні і ті докази, що за період з 11 березня 1981 року до моменту реєстрації шлюбу ОСОБА_2 здійснив будівництво прибудови та добудови до житлового будинку.

З цих само міркувань відхиляються колегією суддів і аналогічні аргументи апеляційної скарги.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги таке.

Рішення про надання дозволу ОСОБА_2 на добудову було прийняте 11 березня 1981 року, про газифікацію будинку - 17 березня 1982 року, про водопостачання - 15 квітня 1982 року, робочий проект газопостачання будинку виготовлено у 1984 році, газопостачання будинку здійснюється з 3 жовтня 1984 року, замовлення з проханням внести поточні зміни в поповерховий план у зв`язку з добудовою до будинку подано 17 березня 1984 року, а житлова добудова та прибудова вперше були зафіксовані бюро технічної інвентаризації 23 березня 1984 року.

Змістом журналу зовнішніх обмірів та ескізу плану земельної ділянки від 12-13 лютого 1981 року (арк. 27, 28 інвентаризаційної справи № 4281) встановлено факт відсутності спірних добудови та прибудови. У технічному описі будівель та споруд домоволодіння від 23 березня 1984 року (арк. 41 інвентаризаційної справи № 4281) зазначено рік будівництва прибудови - "1983".

Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що будівництво господарської будівлі проведено за рахунок коштів ПФ «Адаст» та ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця.

Відповідно до плану земельної ділянки, що знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи № 39197, двохповерхова господарська будівля «Б-2» станом на 25 лютого 1999 року була закінчена будівництвом.

ОСОБА_2 як підприємець зареєстрований лише 13 грудня 1999 року, про що вказує відповідне свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 665282. 10 серпня 2000 року головним державним інспектором ветеринарної медицини Рівненської області йому видано дозвіл на реєстрацію м`ясопереробного підприємства № 152. Експлуатаційний дозвіл № 40 на право здійснення господарської діяльності наданий ОСОБА_2 головним державним інспектором ветеринарної медицини Рівненської області 9 серпня 2006 року. Експлуатаційний дозвіл № 17-18-03 для потужностей (об`єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів щодо діяльності ковбасного цеху приватного підприємця ОСОБА_2 був виданий головним державним інспектором ветеринарної медицини м. Рівне 25 червня 2009 року.

Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 4 січня 2011 року № 4 надано згоду ОСОБА_2 на розроблення містобудівного обґрунтування для реконструкції господарської будівлі з добудовою під м`ясопереробний цех по АДРЕСА_1 . Архітектурно-містобудівна рада при управлінні містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради 28 липня 2011 року погодила містобудівне обґрунтування з реконструкції господарської будівлі з добудовою під м`ясопереробний цех по АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідна виписка з протоколу № 3 від того ж числа.

З технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 17 січня 2013 року, видно, що реконструкція господарської будівлі під м`ясопереробний цех не проведена, що засвідчено зазначеною у технічному паспорті характеристикою вказаної будівлі та склад її приміщень. Отже, господарська будівля на час розірвання шлюбу між сторонами не набула статусу м`ясопереробного цеху.

21 грудня 2016 року на замовлення відповідача виготовлено новий технічний паспорт на будинковолодіння АДРЕСА_1 . Спростовуючи це, суд правильно послався, що висновок судової інженерно-технічної експертизи № 8126 від 25 червня 2020 року щодо площі і вартості об`єктів (приміщень) будинковолодіння, побудованих в період зняття арешту, викладений у формі припущення та не є категоричним. Інших доказів на підтвердження здійснення будівництва нових приміщень у вказаний період надано не було, а матеріали справи їх не містять.

Обгрунтовано судом звернуто увагу на те, що експерт ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила про неможливість чітко встановити дату будівництва приміщень господарської будівлі. Нею лише порівнювалися два технічні паспорти на будинковолодіння станом на 17 січня 2013 року, а також на 21 грудня 2016 року, який приведений у відповідність до того, що виявлено в натурі, хоча обсяг об`єкта не змінився, за винятком навісу (літ.б1) площею 42,9 кв.м. При цьому судом враховано, що навіс (літ.б1) не є предметом поділу, адже позивач не включила його до складу спільного майна подружжя.

Окрім іншого, технічний паспорт на домоволодіння від 17 січня 2013 року містить ті ж самі будівельно-технічні характеристики об`єктів (висота, площа, об`єм), що і технічний паспорт, виготовлений станом на 21 грудня 2016 року. Зміни наявні лише в назві будівель та цифровому позначення об`єктів.

Висновком експерта у судовій інженерно-технічній експертизі № 170531/С від 25 вересня 2017 року неможливо визначити, які об`єкти будинковолодіння АДРЕСА_1 були в жовтні 1981 року (на час одруження сторін у справі), встановити на яку суму збільшилася вартість будівель і споруд (домогосподарства) за рахунок проведених ремонтних та будівельних робіт і використаних матеріалів у період з 13 листопада 1981 року по 11 лютого 2013 року, а також визначити, який відсоток від загальної ринкової вартості об`єктів складають витрати на ремонтні, будівельні роботи і матеріали, проведені за період з 13 листопада 1981 року по 11 лютого 2013 року. При цьому експертом надано відповіді на зазначені в ухвалі суду про призначення експертизи запитання на найближчі дати інвентаризації 13 лютого 1981 року та 13 лютого 2013 року.

Оскільки ці дати є максимально наближеними до періоду перебування сторін у шлюбі (з 13 листопада 1981 року по 11 лютого 2013 року), а докази про зміни у складі нерухомого майна за вказаний час відсутні, суд правильно взяв до уваги висновки судового експерта щодо обсягу та вартості спірного майна саме за період з 13 лютого 1981 року по 13 лютого 2013 року.

За висновком експерта у судовій інженерно-технічній експертизі № 170531/С від 25 вересня 2017 року площа житлового будинку «А» № АДРЕСА_1 до здійснення добудови (житлова добудова «А'-1») та прибудови (сіни «а») становила 41,0 кв.м. Вартість будівель і споруд (домогосподарства) в період з 13 лютого 1981 року по 17 січня 2013 року збільшилася за рахунок проведених ремонтних та будівельних робіт і використаних матеріалів на 1973347 грн. Відсоток, який складають витрати на ремонтні, будівельні роботи і матеріали, проведені за період з 13 лютого 1981 року по 17 січня 2013 року, від загальної ринкової вартості будівель і споруд (домогосподарства) в технічному стані на 13 лютого 1981 року складають 1090,6 %. Відсоток, який складають витрати на ремонтні, будівельні роботи і матеріали, проведені за період з 13 лютого 1981 року по 17 січня 2013 року, від загальної ринкової вартості будівель і споруд (домогосподарства) в технічному стані на 17 січня 2013 року складають 91,6 %. Тому майно відповідача (спірне домоволодіння) за час шлюбу внаслідок спільних трудових та грошових затрат сторін істотно збільшилось у своїй вартості, а тому наявні підстави для визнання такого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Щодо аргументів заявника на неврахування експертом при проведенні судової інженерно-технічної експертизи № 170531/С від 25 вересня 2017 року нового технічного паспорту на будинковолодіння від 21 грудня 2016 року, то колегія суддів, погоджуючись із висновками суду попередньої інстанції, визнає їх необгрунтованими, оскільки обсяг майна визначений експертом на час розірвання шлюбу між сторонами (11 лютого 2013 року), а технічний паспорт був виготовлений в 2016 році, тобто після звернення позивача до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Також у засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_13 пояснив, що він не міг використовувати технічний паспорт, виготовлений в 2016 році, адже в ухвалі про призначення експертизи поставлене питання про зміни в обсязі та вартості майна за період з 1981 по 2013 роки.

З висновку експерта у судовій будівельно-технічній експертизі № 50213/1-С від 23 квітня 2015 року встановлено, що з технічної точки зору ступінь готовності незавершеного будівництва, вказаних в пункті 1 об`єктів (з врахуванням реконструкції, прибудови та добудови) становить 100 %. Враховуючи ступінь готовності об`єктів, а також їх будівельно-технічні характеристики, можна визначити окремі частини, що підлягають поділу в пропорції Ѕ на Ѕ, та довести до кінця будівництво ОСОБА_2 і ОСОБА_1 окремо один від одного. Експертом запропонований один варіант розподілу житлового будинку з добудовою, прибудовою та надвірними будівлями в частках Ѕ та Ѕ. Також технічно можливо поділити земельну ділянку в пропорції Ѕ на Ѕ частини.

Як визнавали у судовому засіданні сторони, до моменту розірвання шлюбу вони мали намір зареєструвати господарську будівлю як м`ясопереробний цех, проте в зв`язку зі спірними правовідносинами процедура реєстрації права власності на домоволодіння не була завершена Позивач же покликається, що ОСОБА_2 не вчиняє жодних дій щодо введення нових будівель в експлуатацію та реєстрації права власності, що позбавляє ОСОБА_1 можливості оформити право власності на належну їй частину спільного сумісного майна.

При цьому апеляційний суд погоджується з висновками суду попередньої інстанції, чим заперечується покликання заявника на неповноту з`ясування обставин справи і неправильність застосування норм матеріального права.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регулюється нормою ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України) або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст.368 ЦК України).

Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз ст. ст. 60, 63, 69 СК України та ст.ст. 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі №6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі №6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, а також підтримана Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі №509/2669/15-ц та від 3 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами підлягає поділу між сторонами згідно з варіантом, зазначеним у висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 50213/11 від 23 квітня 2015 року, із припиненням права спільної сумісної власності на вказане майно. При цьому правильно враховано, що позивачу виділяється 47/100 частка будівель і споруд. Від стягнення компенсації 3/100 частки у праві спільної сумісної власності на майно в розмірі 59 697 грн. вона відмовилася, що відповідно до правил диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) є процесуальним правом

ОСОБА_1 правильністю висновків суду і доводи апеляційної скарги про неможливість поділу об`єктів нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил.

Як встановлено, добудова, прибудова та господарська будівля зведені на земельній ділянці, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На час укладення договору купівлі-продажу спірного будинку та завершення добудови і прибудови до нього, які були проведені на підставі дозволу виконавчого комітету органу міського самоврядування, вимогами закону не передбачалося введення в експлуатацію приватних житлових будинків при набутті права власності на такі об`єкти, а також їх державної реєстрації. Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради надано згоду ОСОБА_2 на розроблення містобудівного обґрунтування для реконструкції господарської будівлі з добудовою під м`ясопереробний цех та надалі погоджено таке обґрунтування архітектурно-містобудівною радою.

За інформацією, яка міститься в матеріалах інвентаризаційних справ Рівненського міжміського бюро технічної інвентаризації та Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації, добудова та прибудова самочинним будівництвом не визначалися.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 50213/1-С від 23 квітня 2015 року об`єкти, вказані в пункті 1, не відповідають вимогам діючих нормативно-правових актів у галузі будівництва. Невідповідності полягають у тому, що відстань від найбільш виступних конструкцій господарської будівлі «Б-2» та навісу «Г» до межі сусідньої ділянки становить менше 1 метра. Вказаний висновок не містить застереження, що дані невідповідності є істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тому суд зробив правильний висновок, що вказані об`єкти - добудова, прибудова та господарська будівля є самочинним будівництвом.

Не можна погодитися і з твердженнями заявника про те, що спірний будинок аварійний та непридатний для проживання, з приводу чого суд попередньої інстанції дійшов обгрунтованих висновків і з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до рішення Рівненської міської ради від 4 липня 2000 року № 314 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» та державного акту на право приватної власності на землю серії РВ 02279 від 10 травня 2002 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Дана ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , адже була безоплатно передана йому у приватну власність відповідно до Закону України «Про приватизацію земельних ділянок».

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

З роз`яснень п.182 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» видно, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Тому правильними є твердження суду про задоволення вимог щодо виділу сторонам в натурі зі спільної сумісної власності по Ѕ частині земельної ділянки згідно з варіантом, зазначеним у висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 50213/11 від 23 квітня 2015 року, із припиненням права спільної сумісної власності на земельну ділянку.

Разом з тим, судом вірно враховано правову позицію Верховного Суду України, що викладена у постановах від 19 вересня 2011 у справі № 3-82гс11, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 909/935/15.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за його функціональним призначенням, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст.177-179, 182 ЦК України, ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Державна реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Отже, оскільки до складу спірного домоволодіння входить господарська будівля, що не прийнята в експлуатацію у встановленому законом порядку, тому вимога позивача про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва до задоволення не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи, то вони на увагу не заслуговують і спростовуються наведеними в постанові апеляційного суду обґрунтуваннями.

Необгрунтованими через їх помилковість є і твердження автора апеляційної скарги про застосування норм матеріального права, які не регулюють спірних правовідносин.

Неспроможними з правової точки зору вбачаються аргументи заявника на недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проте будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів позивачем надано не було, матеріали справи не містять, а судом не було здобуто.

Не встановлено апеляційним судом підстав для застосування норми ч. 3 ст. 376 ЦПК України, де наведено повний і вичерпний перелік обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення.

З приводу допиту свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на чому наполягав заявник, то ці особи знаходяться на час вирішення апеляційної скарги за кордоном, що унеможливлює здобуття цих доказів (показань свідків). Ці обставини пояснив у судовому засіданні і представник ОСОБА_2 .

Решта доводів апеляційної скарги також є необґрунтованими і колегією суддів відхиляються.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обгрунтовано частково задовольнив позовні вимоги.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Тому в разі задоволення апеляційної скарги порушуватимуться суб`єктивні права позивача на частку у спільному майні подружжя.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 квітня 2021 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 24.02.2022

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.О.Гордійчук