Справа № 347/2095/20
Провадження № 22-ц/4808/304/22
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Девляшевського В.А., Томин О.О.

секретаря Максимів Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Косівського районного суду від 08 грудня 2021 року, вскладі судді Гордія В.І., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Яблунівська селищна об"єднана територіальна громада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Яблунівська селищна об"єднана територіальна громада про визнання за особами втрати права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовано тим, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження № 47036993 про стягнення з ОСОБА_5 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у сумі 10 697 331,15 грн. боргу та 25 500 грн. третейського збору. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 належить на праві власності будинок загальною площею 116,2 кв. м., а також земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 .

20 серпня 2020 року заступником начальника Косівського районного відділу ДВС Сіреджуком І.О. було проведено опис вищевказаного майна, після чого державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України було призначено проведення оцінки вказаного майна. За результатами оцінки майна отримано звіт ТОВ «Експертна служба України» від 15.09.2020 року, відповідно до якого загальна вартість житлового будинку та земельної ділянки складає 698 012 грн. без ПДВ. Таким чином, власником спірного майна згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно була і залишається ОСОБА_5 , яка є боржником АТ «Альфа-Банк». Виконавчі провадження стосовно ОСОБА_5 тривають, не зупинені та не завершені, що підтверджується відкритою інформацією з автоматизованої системи виконавчого провадження. Вказане вище майно боржника арештоване та щодо нього в реєстрі речових прав містяться записи про обтяження. Однак, згідно відповіді Яблунівської селищної ради ОТГ, в арештованому житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_4 , 1982 р.н., яка вказана як «власник будинку», ОСОБА_3 2003 р.н., ОСОБА_2 2013 р.н. та ОСОБА_1 1957 р.н.

Дані записи про зареєстроване місце проживання третіх осіб в спірному майні унеможливлює його реалізацію на електронних торгах ДП «СЕТАМ» та як наслідок унеможливлює хоча б часткове погашення заборгованості ОСОБА_5 перед АТ «Альфа-Банк», розмір якої становить більше десяти мільйонів гривень. Згідно чинного законодавства, заявка на реалізацію арештованого майна повинна містити такі дані: - у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, - копію дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. Просить позов задоволити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Рішенням Косівського районного суду від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішення суду, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу.

Зазначає, що власником спірного майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1 згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно є ОСОБА_5 , яка є боржником АТ «Альфа-Банк», виконавчі провадження стосовно якої тривають, не зупинені та не завершені.

Вказане майно боржника арештоване та щодо нього в реєстрі речових прав містяться записи про обтяження.

Всупереч арештам ОСОБА_4 незаконно без достатньої на те правової підстави, а також без дозволу та заяви власника ОСОБА_5 здійснила реєстрацію місця проживання себе та третіх осіб у спірному будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначає, що запис про зареєстроване місце проживання третіх осіб у вказаному будинку заважає здійснити його реалізацію на електронних торгах ДП «СЕТАМ» та як наслідок унеможливлює часткове погашення заборгованості ОСОБА_5 перед АТ «Альфа-Банк», розмір якої становить більше десяти мільйонів гривень.

Працівник органу реєстрації (органу місцевого самоврядування) не виконав вимоги законодавства, не перевірив належність права власності ОСОБА_4 щодо спірного майна, а також не отримано згоди власника майна - ОСОБА_5 для проведення реєстрації місця проживання.

Оскільки у ОСОБА_4 не виникало право власності або право користування спірним будинком є всі законні підстави для припинення права користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 під час проведення опису майна надано надала для огляду державному виконавцю дублікат договору купівлі-продажу спірного майна, відомості про який відсутні в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Невірним є висновок суду також і щодо моменту реєстрації, виникнення права власності та правомірності користування таким майном відповідачів. Як вбачається з виписки погосподарської книги, наданої Яблунівською селищною радою, відповідачі ОСОБА_1 1957 р.н, ОСОБА_4 , 1982 р.н., ОСОБА_3 2003 р.н та ОСОБА_2 2013 р.н. були зареєстровані в спірному будинковолодінні на підставі договору купівлі-продажу в 2007 році, однак ОСОБА_2 народжений в 2013 році не міг бути зареєстрований в 2007 році.

Крім того, вважають, що представник органу державної реєстрації порушив Порядок для реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, оскільки у поданих документах містяться недостовірні відомості, відсутні всі документи згідно вищезгаданого Переліку.

Зазначив, що реєстрація місця проживання зазначених осіб порушує право стягувача АТ «Альфа-Банк» на реалізацію арештованого та описаного майна та погашення заборгованості згідно з виконавчим документом.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву АТ «Альфа-Банк» задовольнити в повному обсязі.

Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузик І. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що вимоги апеляційної скарги є законними та обґрунтованими. Вважає що дії відповідачів спрямовані на ускладнення виконання виконавчого документу та як наслідок уникнення сплати заборгованості.

Просить рішення суду скасувати, та задовольнити апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційного суд представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузик І. доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник апелянта АТ «Альфа-Банк», відповідачі та третя особа у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузика І., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України,повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я Вовкунець правомірно зареєстрована в спірному житловому будинку в АДРЕСА_1 , а тому відсутні підстави для визнання відповідачів такими що втратили право користування даним житловим приміщенням.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконаннярішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України знаходиться виконавче провадження № 47036993 про стягнення з ОСОБА_5 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у сумі 10 697 331,15 грн. боргу та 25 500 грн. третейського збору, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.03.2015 року (а.с.20-22).

Постановою головного державного виконавця відділу ПВР ДДВС від 20.05.2020 року у даному виконавчому провадженні було замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк» (а.с.23-24), а 20.08.2020 року постановою заступника начальника Косівського РВ ДВС описано та накладено арешт на майно (кошти) боржника ОСОБА_5 , а саме: житловий будинок загальною площею 116,2 кв. м., що розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,25 га що за адресою с. Стопчатів, Косівського району (а.с.18-20).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_5 належить на праві власності будинок загальною площею 116,2 кв. м., що за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7-11). Право власності на вказаний будинок ОСОБА_5 набула на підставі договору купівлі-продажу 1915-Д від 16.10.1996 року (а.с.7).

Рішенням Стопчатівської сільської ради від 15.03.1998 року ОСОБА_5 виділено 0,25 га землі в селі Стопчатів для обслуговування житлового будинку, придбаного нею згідно договору купівлі-продажу від 16.10.1996 року. (а.с.13).

Згідно повідомлення архівного відділу Косівської РДА від 07.11.2018 року, відділ немає можливості надати копію Державного акту на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,2491, яка знаходиться в с. Стопчатів, Косівського району, оскільки такі документи до архівного відділу не надходили (а.с.12), однак згідно інформації про земельні ділянки станом на 31.12.2012 року, у власності ОСОБА_5 перебуває земельна ділянка площею 0,25 га, державний акт ІФ 08-30-2-000024 (а.с.17).

Згідно нотаріально засвідченого дубліката Договору купівлі-продажу від 23.08.2006 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 2491 кв.м., що знаходиться в с. Стопчатів, Косівського району.

Даний договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації. (а.с.14-16).

До 1 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини 4 статті 334 Цивільного кодексу з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відповідно до висновку Великої Палати, викладеного у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, особа, яка до 1 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

ОСОБА_5 не заперечує право власності ОСОБА_4 на придбаний нею за договором купівлі-продажу житловий будинок та земельну ділянку.

Згідно довідки Стопчатівської сільської ради від 16.11.2020 року за №86 відповідач ОСОБА_1 побудував в АДРЕСА_1 з часу побудови будинку в 1990 році і по даний час там зареєстрований і проживає. Крім нього, у вказаному будинку з 2007 року зареєстровані і проживають і інші відповідачі, а саме, власник ОСОБА_4 та її неповнолітні діти ОСОБА_3 , 2003 р.н. та ОСОБА_2 , 2013 р.н. (а.с.137).

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_5 в розмірі 10 697 331,15 грн, виникла по Генеральному договору №340-022с укладеному 16.08.2007 року, тобто по договору укладеному через рік після продажу останньою ОСОБА_4 житлового будинку та земельної ділянки (а.с.14-16).

Доказів того, що ОСОБА_5 , за якою зареєстроване право власності на спірне (арештоване) нерухоме майно, вимагала від ОСОБА_4 та членів її сім?ї будь-яких усунень свого порушеного права, суду не надано.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням в будинку № по АДРЕСА_1 , посилався на те, що у ОСОБА_4 не виникло право власності чи право користування житловим будинком, натомість з метою створення перешкод у виконавчому провадженні незаконно зареєструвала місце проживання третіх осіб у даному будинку.

Разом з тим, на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо неправомірної реєстрації та проживання відповідачів у даному будинку.

Доказування, відповідно до положень ч.6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях, а відтак , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 08 грудня 2021 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 25 лютого 2022 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.О. Томин