ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2022 року м. Чернівці Справа № 715/1588/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Глибоцького нотаріального округу Кінащук Надія Миколаївна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Цуренка В.А., повний текст судового рішення складено 10 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_4 звернулася позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання.

В подальшому неодноразово уточнюючи позовні вимоги (т.1 а.с.80-81, 127-128, 318-319) остаточно просила суд:

-встановити факт проведення будівельних робіт, переобладнання та

капітального ремонту житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 спільно з ОСОБА_4 у період з 2012 року по 2019 рік;

-визнати за ОСОБА_4 право власності на 28,57% вартості

будівельних матеріалів і конструкцій, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 ;

-визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі під №634.

Провадження №22-ц/822/152/22

В обґрунтування позову вказувала, що у лютому 2011 року вона переїхала жити в с. Стерче Глибоцького району до чоловіка, з яким перебувала у цивільному шлюбі ОСОБА_4 , і який, в подальшому, 21.02.2012 року зареєстрували.

04.03.2011 року вона була зареєстрована за місцем проживання у будинку по АДРЕСА_1 .

13.06.2012 року ОСОБА_4 набув право власності на спірний будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі договору дарування.

У 2012-2015 роках за їхні спільні кошти спірний будинок був перебудований, а саме добудовані підвал, котельня, ванна, мансарда, збільшено кухню, перероблено сходову клітку на другий поверх. Крім того, була замінена підлога, залито стяжку, уклали плитку, теплу підлогу, проведено опалення, каналізацію та воду, утеплено будинок та поміняно вікна, двері, зроблено пічки на першому та на другому поверсі, у зв`язку з чим площа житлового будинку збільшилась порівняно до тієї, що була до 2012 року.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_4 попередження про виселення з спірного житлового будинку, де вказала, що вона набула право власності на спірний житловий будинок 15 березня 2019 року на підставі договору довічного утримання, спірний договір укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підставі наведеного просила позов задовольнити.

17 грудня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області задоволено клопотання позивачки ОСОБА_4 про залучення в якості третьої особи її чоловіка ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н.М.

15 січня 2020 року третя особа ОСОБА_4 подав позовну заяву, в якій зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_5 , яка була дружиною відповідача ОСОБА_3 . На день смерті матері з нею були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із сім`єю, які є спадкоємцями по закону першої черги і прийняли спадщину після смерті матері.

У зв`язку з тим, що правовстановлюючих документів на нерухоме майно не було, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд було проведено з відхиленням від проекту та добудовані окремі будівлі самочинно, оформити право на спадщину після смерті матері він не мав змоги. Крім того, вказане нерухоме майно слід було здати в експлуатацію, яка передбачала приватизацію земельної ділянки, на якій воно розташоване.

ОСОБА_3 через 7 місяців (у кінці 2009 року) переїхав жити до другої жінки в с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області, з якою зареєстрував шлюб 04.06.2010 року, у зв`язку з чим ОСОБА_4 був змушений оформляти всі документи самостійно, але так як головою господарства у погосподарській книзі в сільській раді був записаний ОСОБА_3 , то всі документи оформлялися саме на нього.

23.04.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування житлового будинку, який був зареєстрований в Глибоцькому КРБТІ 13.06.2012 року, у зв`язку з чим ОСОБА_4 став власником спірного майна з 13.06.2012 року.

У 2012-2015 роках, після набуття ним права власності на будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі договору дарування спірний будинок було перебудовано, побудовані нові господарські будівлі та споруди, проведено капітальний ремонт існуючих приміщень. Всі вказані роботи проведені спільно з дружиною ОСОБА_4 під час перебування з нею у шлюбі. У зв`язку з тим, що реконструкція житлового будинку, будівництво господарських будівель і споруд були проведені без отримання відповідного дозволу, вказане будівництво вважається самочинним відповідно до ст.376 ЦК України.

На підставі наведеного просив суд ухвалити рішення, яким визнати право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.03.2019 року, зареєстрований в реєстрі за №634.

16.01.2020 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області об`єднано в одне провадження позовну заяву ОСОБА_4 та зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 (т.1 а.с.165-166).

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2021 року у задоволенні змінених позовних вимог ОСОБА_4 та зустрічних позовних вимог третьої особи ОСОБА_4 відмовлено (т.1 а.с.325-333).

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_4 (третя особа) та оскаржив його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції є незаконними та необґрунтованими з наступних підстав:

-звернення до суду стосувалось відносин спадкування та правомірного

набуття права власності на нерухоме майно, в якому проводились будівельні роботи;

-звернення до суду стосувалось визнання за позивачем права власності

на частину нерухомого майна, Ѕ частини будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 ;

-судом вказано, що позивачка ОСОБА_4 не була власником спірного

нерухомого майна, в якому були проведені будівельні та ремонтні роботи, але ОСОБА_4 був власником майна на підставі договору дарування житлового будинку від 23.04.2012 року. Вказаний договір був визнаний недійсним постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 10.01.2018 року, який досліджувався судом, з підстав того, що він був укладений внаслідок помилки дарувальника. Приймаючи в дар житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами ОСОБА_4 не знав і не міг знати, що батько ОСОБА_3 помиляється, а тому укладання договору дарування внаслідок помилки - це вина дарувальника, а не обдарованого, а на момент укладання договору дарування у 2012 році батько чітко знав і усвідомлював значення своїх дій і наслідки укладання договору дарування, оскільки на той час він проживав у іншому населеному пункті в с. Тереблече в будинку своєї дружини. Однак, в силу суб`єктивних обставин зумів ввести в оману суд про те, що він нібито помилявся щодо природи договору дарування.

Наголошує, що відмовляючи у задоволенні позовної заяви про визнання недійсним договору довічного утримання судом встановлено факт самочинного будівництва і повинен був вирішити питання правомірності відчуження останнього, оскільки цим порушено права позивачів та інтереси держави.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким: - визнати недійсним договір довічного утримання, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.02.2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №634; - визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів і конструкції, використаних для будівництва спірного нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_4 , будучи наділений у цій справі процесуальними правами як сторона процесу, яка оскаржила рішення суду, про те не надав доказів підтвердження повноважень оскарження рішення суду від іншого учасника, рішення суду на предмет законності переглядається виключно за вимогами апелянта.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги позивачами фактично зводяться до визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти, однак в матеріалах справи відсутні докази збільшення вартості спірного житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, за рахунок здійснених щодо нього поліпшень та будівництва допоміжних (господарських) будівель саме за рахунок ОСОБА_4 та її чоловіка третьої особи ОСОБА_4 .

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Що стосується вимог про визнання недійсним договору довічного утримання, то суд вказав, що третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги, не надано доказів, які б підтверджували, що укладенням договорів довічного утримання від 15.03.2019 року, одноосібним власником якого був ОСОБА_3 , порушено його майнові права та інтереси, а також тих, які б свідчили про невідповідність оспорюваного договору довічного утримання вимогам закону та наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним. Не доведено наявність обставин, які б свідчили про протиправність дій відповідача при укладенні договору, заподіяння позивачу моральної шкоди або інше порушення відповідачем її цивільних прав.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

02.03.2022 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява від третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 , який просив відкласти розгляд справи з підстав введення в Україні військового стану.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки станом на час розгляду справи ні м. Чернівці, ні в Чернівецькій області не ведуться бойові дії, не припинено сполучення з районними та обласним центрами, у зв`язку з чим заява лише з підстав введення військового стану без зазначення поважності причин перешкод доступу до суду не підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає в повному обсязі.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.02.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що підтверджується повторною копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 30.03.2012 року (т.1 а.с.5).

23.04.2012 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.7-8).

13.06.2012 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23.04.2012 року (т.1 а.с.6).

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 10.01.2018 року визнано недійсним договір дарування від 23.04.2012 року, укладеного між сторонами і посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М. за реєстровим №523 (т.1 а.с.40-43).

15.03.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено два договори довічного утримання за реєстровими №635-637, згідно яких відчужувач передав у власність, а набувач прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розміщений по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,1869 га, кадастровий №:01:001:0072 (а.с.10-11, 63-67).

З довідки, виданої Стерченською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області від 07 березня 2019 року №213, у житловому будинку з належним до нього господарськими будівлями і спорудами, який розміщений в АДРЕСА_1 , бездомні громадяни, недієздатні чи обмежено дієздатні особи, неповнолітні і малолітні діти не зареєстровані, не проживають та не користуються вказаним житловим будинком. У вищевказаному житловому будинку зареєстровані і проживають: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.60).

Як вбачається із технічного паспорту на нерухоме майно в АДРЕСА_1 від 07 лютого 2012 року житловий будинок позначений літ. «А» має загальну площу 129,70 м.кв., житловою площею 56,9 м.кв. (т.1 а.с.56-59).

Відповідно до технічного паспорта у інвентаризаційні справі №132 житловий будинок, який розміщений в АДРЕСА_1 , позначений літ. «А», має загальну площу 139,00 м.кв., житловою площею 55,8 м.кв. (а.с.177-181).

Згідно висновку судового експерта №14 від 26 січня 2021 року ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 і яке розташоване на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1869 га, кадастровий номер :01:001:0072, станом на день дослідження складає 556 220 грн. Загальна кошторисна вартість будівельних робіт і будівельних матеріалів, їх кількість, витрачених на покращення стану житлового будинку з підвалом та мезоніном, господарських будівель та споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , визначилась з урахуванням опосередкованої вартості будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій і робіт, із застосуванням комп`ютерної програми «Інтернет Випуск Кошторисів», що відповідає ДСТУ БД.1.1.-1:2013 визначена станом на день проведення експертизи наведені в локальному кошторисі №2-1-1 і складає 982 649 грн (т.1 а.с.223-269).

Відповідно до висновку судового експерта №205 від 06 вересня 2021 року різниця вартості житлового будинку з належним до нього господарськими будівлями і спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 у відсотковому виразі до вартості домоволодіння станом на 23 квітня 2012 року складає 133 %. Вид та характер будівельних робіт, які проведені в житловому будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 у порівнянні з характеристиками вказаних будівель і споруд, зазначеними у технічному паспорті садибного№730 від 07 лютого 2012 року, відносяться до робіт по капітальному будівництву (т.1 а.с.292-299).

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостроєне нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У розумінні ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування».

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову ухвалюється судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, а співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Таким чином, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року при розгляді справи № 214/6174/15-ц.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що третя особа, яка заявила самостійні вимоги, не надала належних і допустимих доказів того, що спірний будинок, який є власністю відповідача, за час перебування у власності третьої особи ОСОБА_4 у період з 2012 ро 2018 роки істотно збільшилася у своїй цінності внаслідок його власних трудових або грошових затрат. Крім того, відсутній перелік самих матеріалів та конструктивних матеріалів, на які останній просить визнати право власності.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що договір дарування був визнаний недійсним, тобто є недійсним з моменту його вчинення в силу ЦК України.

Ч.1 ст.216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Крім того, як встановлено матеріалами справи, на даний час третя особа ОСОБА_4 не є власником спірного будинку, а тому, зважаючи на вказане, він як особа, якою здійснювалося самовільне будівництво (перебудова, проведення ремонтних рокбіт), зокрема спірного нерухомого майна, вправі вирішувати, зокрема, і питання про відшкодування понесених ним витрат на будівництво.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 04.11.2015 року, справа №6-1920цс15.

Також доводи апеляційної скарги щодо пред`явлення вимог на підставі спадкових відносин та прав спадкоємця не знаходять свого підтвердження в обґрунтуваннях позовної заяви.

Щодо вимоги про визнання договору довічного утримання, то колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.2 ст.215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони, висновок якої повинен оцінюватись судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч.1 ст.746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.

Посилання третьої особи - ОСОБА_4 як на підставу визнання недійсним договору довічного утримання те, що реконструкція житлового будинку, будівництво господарських будівель і споруд були проведені без отримання відповідного дозволу тобто, було здійснено самовільне будівництво, а тому нотаріус не мала права посвідчувати такий договір, не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки позивачем не доведено, що такий договір порушив його право на користування спірним майном та наявність обставин, які б свідчили про протиправність дій відповідача при укладенні оспорюваного договору.

Крім того, згідно п.6 Договору довічного утримання від 15.03.2019 року (реєстровий №635), вказано, що відчужувач свідчить, що будь-якої добудови, перебудови чи самочинного перепланування вищезазначеного будинку з господарськими будівлями та спорудами ним не проводилось. Відомості, які зазначені у технічному паспорті, є дійсними станом на день укладення та посвідчення цього договору.

Пунктом 10 вказаного договору сторонами підтверджено, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного договору, а також не є зловмисним договором.

Інші наведені в апеляційній скарзі посилання висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Перепелюк І.Б.