н/п 2/174/86/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2022 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Борцової А.А.,

за участю секретаря Килинчук Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, вказуючи, що вона з 14.10.1982 року працює пробовідбірником на філії «Вільногірський ГМК» АТ «ОГХК». Наказом начальника підприємства відповідача від 06.12.2021 р. за № 958/к/тр її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, з підстав відсутності у неї щеплення від респіраторної хвороби Covid-19. Вважає даний наказ незаконним та таким, який підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено ст.43 Конституції України, ст.2 КЗпП України, а також ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» обов`язкового щеплення від Covid-19 не передбачено, окремого порядку відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них вказаного щеплення не встановлено, правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від хвороби Covid-19 або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби немає, тому її відсторонення від роботи з підстав ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є безпідставним, а наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню.

Враховуючи її незаконне відсторонення від роботи, відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати відсторонення від роботи по день ухвалення рішення судом. На день подання нею позовної заяви до суду, її середній заробіток за період з 09.12.2021 року по 11.01.2022 року становить 11639,84 грн., одноденний заробіток становить 63,28 х 8 год. = 506,08 грн.

Просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача № 958/к/тр від 06.12.2021 р. про її відсторонення від роботи, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.12.2021 року по день ухвалення рішення судом та стягнути на її користь сплачений судовий збір у розмірі 1984 грн. 80 коп.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 31.01.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки.

Позивачка копію ухвали суду про відкриття провадження отримала особисто 01.02.2022 року. (а.с. 32)

Копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї документів, уповноваженою особою відповідача отримано 02.02.2022 року. (а.с. 33)

Клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідно до вимог ч.5 ст.279 ПК України сторони не заявляли.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив, що вважає твердження позивачки щодо її незаконного відсторонення від роботи безпідставними, оскільки відповідач входить до кола підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, що зумовлює здійснення обов`язкових профілактичних щеплень працівниками відповідача. Вважає, що відсторонення позивачки від роботи здійснено в спосіб, передбачений законом та не суперечить Конституції та законам України, право позивачки на працю, визначене ст.43 Конституції України, відповідачем не порушено, оскільки за нею зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, а відсторонення позивачки від роботи відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя та здоров`я інших працівників. Крім того, відповідно до ст.94 КЗпП України, у відповідача немає обов`язку щодо збереження за позивачкою заробітної плати на період її відсторонення від роботи в даному випадку. В задоволенні позовної заяви просить відмовити в повному обсязі. (а.с. 34-37)

Позивачка ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, відповідно до якого зазначила, що оскільки ані ст.46 КЗпП України, ані іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від Covid-19, наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню в судовому порядку, що є належним правовим захистом її прав, як працівника. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Застосування медичних препаратів від коронавірусної хвороби, з урахуванням положень ст.28 Конституції України, може бути виключно добровільним та будь-які примусові заходи незаконні. На законодавчому рівні (КЗпП України) не встановлено порядок усунення працівників від роботи у разі відсутності обов`язкової вакцинації від Covid-19 і будь яку підставу, зазначену працівником причиною відмови від вакцинації, можливо вважати обґрунтованою. Позовні вимоги просить задовольнити. (а.с. 53-57)

Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити по наступним підставам.

Так, судом встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 , працює на посаді пробовідбірника філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», що підтверджується копією її трудової книжки. (а.с.12-14)

З довідки про середню заробітну плату № 3689 від 16.12.2021 року, вбачається, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 з 01.10.2021 року по 30.11.2021 року складає 9564,91 грн., середньогодинна заробітна плата складає 63,26 грн. (а.с. 10)

Згідно повідомлення начальника філії «ВГМК» АТ «ОГХК» від 29.12.2021 року, позивачці запропоновано надати документи, що підтверджують вакцинування проти гострої респіраторної хвороби Covid-19 чи довідку форми № 028-1 щодо наявності протипоказань до вакцинації. (а.с. 11)

Факт відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, як працівника, який не надав документів, передбачених ч.3 п.1.2 наказу від 24.11.2021 № 612, з 09.12.2021 року до усунення причин, що зумовили відсторонення, підтверджено копією наказу від 06.12.2021 року № 958/к/тр. (а.с.8) Вказаний наказ прийнято відповідачем на підставі ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», постанови КМУ від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», наказу від 24.11.2021 № 612 «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації працівників філії», списку працівників, що не мають документів передбачених ч.3 п.1.2 наказу від 24.11.2021 № 612.

Надану позивачкою копію витягу з наказу від 03.03.2022 року за № 212/к/тр, суд не приймає у якості допустимого доказу у справі, оскільки вказаний документ подано позивачкою з порушенням порядку, встановленого ч.9 ст.83 ЦПК України, та відсутні обґрунтування щодо обставин, які підтверджує вказаний документ.

Підстави відсторонення працівників від роботи передбачені ст.46 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Згідно зі ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст.27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.

При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, до якого входить Акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» ().

Цим наказом передбачено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070).

Згідно п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів .

Вищевказаний наказ МОЗ пройшов необхідну процедуру реєстрації та введення його в дію, тому даний нормативний документ відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя» та практиці Європейського суду з прав людини, а відтак його вимоги є обов`язковими для виконання усіма фізичними та юридичними особами, які підпадають під його дію.

Таким чином, право не проходити вакцинування від COVID-19 мають лише ті працівники, у яких наявні протипоказання до проведення цих щеплень, що може встановлювати сімейний або лікуючий лікар, надавши відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування щеплення через COVID-19 в анамнезі. Якщо особа має протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості ця особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

Разом з тим, позивачка доказів наявності у неї протипоказань до щеплення від COVID-19, на час винесення відповідачем оспорюваного наказу, суду не надала.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував до позивачки відсторонення від роботи, оскільки це прямо передбачено нормами законодавства України.

Так, відповідно до постанови КМУ № 1236, саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст.46 Кодексу законів про працю України, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 Кодексу законів про працю України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.3 ст.5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

В законодавстві відсутнє визначення поняття «відсторонення від роботи», на практиці відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин (тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.

Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

Відсторонення від роботи оформляється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.

Таким чином, оскільки в законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію, то навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а відтак, у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати працівників від роботи без виплати заробітної плати.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Для визначення законності таких втручань Європейський суд з прав людини, практика якого є джерелом права в Україні, вказує, що аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст.8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) від 08.04.2021 р., яке суд вважає необхідним застосувати у даних правовідносинах, «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням).»

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи:

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8» .

Щодо питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації Суд вказує, що хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами … в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними вданому контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань.

З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Стосовно доводів позивачки про сумнівність вакцин, які застосовуються для вакцинації, то ЄСПЛ посилається на загальний консенсус щодо життєвої важливості такого заходу та засобу захисту населення від хвороб, які можуть мати серйозні наслідки для здоров`я людини та які вразі серйозних спалахів можуть викликати проблеми в суспільстві. Зважаючи на те, що частота ускладнень є досить незначною, однак безсумнівно, їх виникнення є досить загрозливим для здоров`я людини, органи Конвенції підкреслили важливість прийняття необхідних запобіжних заходів перед вакцинацією. Очевидно, це стосується перевірки в кожному окремому випадку можливих протипоказань. Це також відноситься до моніторингу безпеки застосовуваних вакцин. У кожному з цих аспектів Суд не вбачає підстав ставити під сумнів адекватність національної системи вакцинації. Вакцинація проводиться медичними працівниками тільки при відсутності протипоказань, які попередньо перевіряються відповідно до звичайного протоколу, відповідні медичні працівники зобов`язані повідомляти про будь-які підозри на серйозні або несподівані побічні ефекти. Відповідно, безпека використовуваних вакцин знаходиться під постійним контролем компетентних органів.

Що стосується порушення права на працю, про що зазначає позивачка, яка відмовилась від щеплення, то ці обставини дійсно потягли для неї втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування, однак, як зазначає ЄСПЛ (п.306 вказаного Рішення), це було прямим наслідком рішення, у даному випадку позивачки, свідомо відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Вказане також відповідає позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19, згідно з якою вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, втому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у шкільному навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки відповідач Акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, вимоги відповідача щодо необхідності обов`язкової вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 ґрунтуються на законі, і з огляду на потребу охорони здоров`я працівників вказаного підприємства є виправданими, оскільки в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, а відтак відповідач, відсторонивши працівників підприємства, які не мають профілактичного щеплення від COVID-19 від виконання трудових обов`язків або протипоказань до такого щеплення , реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників виробничого процесу вказаного підприємства, тому вимоги позивачки щодо визнання незаконним та скасування наказу про її відсторонення від роботи задоволенню не підлягають.

Вирішуючи вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Так, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП).

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Таким чином, оскільки позивачку було відсторонено від роботи за наявності законних підстав для цього, а саме у зв`язку з ненаданням документів передбачених ч.3 п.1.2 наказу від 24.11.2021 року № 612 «Про заходи щодо обов`язкової вакцинації працівників філії», внаслідок чого вона була тимчасово увільнена від виконання своїх трудових обов`язків, то середній заробіток за цей час стягненню з відповідача не підлягає, а відтак у задоволенні цієї частини заявлених вимог також слід відмовити.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді сплаченого судового збору слід віднести на рахунок позивачки.

На підставі ст.46 Конституції України, ст.1 ЗУ «Про оплату праці», ст.12 ЗУ«Про захист населення від інфекційних хвороб», ст.27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Наказу МОЗ від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» та керуючись ст.ст. 81, 82, 133, 141, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати у виді сплаченого судового збору віднести на рахунок позивачки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий - суддя: підпис А.А.Борцова