Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/2391/21
Номер провадження: 2/511/84/22
24 лютого 2022 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: Іванова О. В.,
секретаря судового засідання Кабатової Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна в загально позовному порядку цивільну справу за позовною заявою позивачів:
ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ;
відповідача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1
третя особа: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2
про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
В листопаді 2021 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла вищевказана позовна заява.
Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони є власниками нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований за зазначеною адресою, однак з 2007 року не проживає, але знаходження відповідача на реєстраційному обліку обмежує право позивачів на розпорядження свої майном.
Ухвалою суду від 26.01.2022р. підготовче провадження було закрито та справа призначена до судового розгляду.
Позивачі в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву, згідно якої просили суд справу розглядати за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, не заперечували щодо винесення судом заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням, відзиву на позовну заяву та будь-яких клопотань, заперечень не надав.
Згідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
В порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1997р. ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_3 .
Вищевказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Інформаційного листа з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, технічним паспортом, згідно яких квартира АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 ..
Отже, власниками спірної квартири на праві приватної спільної сумісній власності на даний час є позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та третя особа ОСОБА_6 .
Згідно довідки ЦНАП Роздільнянської міської ради та довідки Кучурганської сільської ради № 1051 від 07.12.2020р. ОСОБА_4 , 1979р.н., зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , але не проживає за вказаною адресою з 2007 року.
Окрім того, факт не проживання ОСОБА_4 за вказаною адресою підтверджуються і письмовими показами свідків, а саме: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та Актом обстеження сім`ї ОСОБА_9 від 04.12.2020р., у відповідності до яких ОСОБА_4 більше 7 років за вказаною адресою не проживає.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Встановлено, що після відчуження житлового будинку відповідач у 2001 році виселилися з спірного будинку, але у добровільному порядку не знявся з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою, що знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, та підтверджено наявними доказами, в тому числі Актом про не проживання, довідками про склад сім`ї та письмових показів свідків про не проживання відповідача за спірною адресою.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачі, як власники житлового будинку мають право вимагати визнання відповідача ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право власності, а тому і користування спірною квартирою, а своєю реєстрацією останній обмежує право позивачів.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом.
Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою.
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку.
За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовий збір по справі складає 908,00 грн., які у відповідності до ст..141 ЦПК України покладаються на відповідача.
Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 223, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: квартира АДРЕСА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене учасниками справив апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуваннямп.15.5 Перехідних положень ЦПК.

Суддя О. В. Іванова