Дата документу 22.02.2022 Справа № 332/1268/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1268/21
Провадження №22-ц/807/1018/22
Головуючий в 1-й інстанції - Яцун О.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 24 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності належить кв. АДРЕСА_1 , при цьому він є власником майже 65% відсотків. Згідно технічного паспорту спірна квартира складається з трьох відокремлених кімнат та підсобних приміщень. У нього в користуванні знаходиться кімната № 4 , площею 19,31 кв.м, а повинні бути кімната № 2, площею 10,14 кв.м та кімната № 3, площею 20,68 кв.м, які займає сім`я відповідача ОСОБА_2 , що свідчить про порушення прав позивача як власника та користувача належної йому частки у квартирі. У зв`язку із цим просить встановити порядок користування кв. АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_1 кімнату № 2, площею 10,14 кв.м та кімнату № 3, площею 20,68 кв.м, ОСОБА_2 кімнату № 4 , площею 19,31 кв.м, у спільному користуванні співвласників залишити: кухню, ванну кімнату, туалет, коридор, балкон (лоджія).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач у справі не проживає у спірній квартирі через наявність конфліктних відносин з відповідачем. Доводи відповідача, з приводу проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, жодними доказами не доведені. Перешкоди у користуванні власністю, які чинить відповідач порушують право власності позивача у справі, яке підлягає захисту.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що кв. АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі: позивачу: 1/4 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1276 від 14.10.2008; 1/4 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; 1/8 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 ; відповідачу: 1/4 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1276 від 14.10.2008; 1/8 частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 .

Право власності зареєстровано в установленому законом порядку (а.с. 8-13).

Відповідно до даних технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 68,05 кв.м, житлову - 50,13 кв.м. Квартира має три ізольовані житлові кімнати: кімнату № 2 , площею 10,14 кв.м та кімнату № 3, площею 20,68 кв.м, кімнату № 4, площею 19,31 кв.м з балконом (лоджією), площею 0,93 кв.м, коридором, площею 6,17 кв.м, ванною кімнатою, площею 2,36 кв.м, туалетом, площею 1,41 кв.м, кухнею, площею 7,05 кв.м (а.с. 14-15).

З відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.04.2021 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 13.02.2001 по теперішній час (а.с. 21).

Сторонами також не оспорюється факт реєстрації та проживання у спірній квартирі дружини та двох дітей відповідача.

З відповіді Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 01.11.2021 вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований в спірній квартирі з 07.12.2005 по теперішній час (а.с. 74).

Звертаючись із зазначеним позовом, ОСОБА_1 просив виділити йому в користування кімнату № 2 , площею 10,14 кв.м та кімнату № 3 , площею 20,68 кв.м та зазначав, що на даний час відповідач із сім`єю займають саме ці кімнати. Натомість, відповідач зазначив, що він із сім`єю протягом декількох років проживає у кімнаті № 3 , де за власні кошти зробив ремонт.

Відповідно до часток у праві спільної сумісної власності, позивачу належить 31.3 кв.м житлової площі, відповідачу - 18,8 кв.м.

Сторонами у справі не оспорюється, що фактично спірною квартирою, а саме кімнатою № 3 користується відповідач ОСОБА_2 разом з сім`єю, квартира є їх постійним місцем проживання, позивач ОСОБА_1 зареєстрований, але не проживає в цій квартирі через те, що у квартирі разом із відповідачем мешкають неповнолітні діти. При цьому, доступ до квартири позивач має, жодних перешкод відповідач не чинить. Позивач намагався домовитися із братом продати квартиру та поділити гроші, але останній не погоджується.

У судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання позивача на те, що відповідачем зайнята кімната № 2. Будь-яких належних та допустимих доказів позивачем надано не було. Натомість, свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що у березні-квітні 2020 року ОСОБА_6 з сім`єю почав проживати у спірній квартирі, а саме у кімнаті № 3 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вже встановлений порядок користування квартирою є справедливим, адже позивач у спірній квартирі наразі не проживає, будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідач не чинить. Відповідач проживає у кімнаті № 3 разом із сім`єю протягом декількох років, крім того в цій кімнаті відповідач зробив ремонт. Також такий порядок є допустимим, адже загальна площа двох кімнат, якими може користуватися позивач, становить 29,45 кв.м, що менше ніж необхідно на 1,88 кв.м. Встановлений порядок користування не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, а тому у позові необхідне відмовити за недоведеністю.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення закріплені в ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.ст. 379, 383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Обставини справи, встановлені під час розгляду позову в суді першої інстанції, вказують на наявність між сторонами спору, щодо порядку користування квартирою, оскільки відповідно до вимог позову ОСОБА_1 зокрема претендує на користування кімнатою №3 площею 20,68 кв.м., проти чого заперечує відповідач, посилаючись на встановлений порядок користування даною кімнатою за ним, проведення в кімнаті ремонтних робіт, тощо.

Відмовляючи у задоволенні позову через недоведення позовних вимог, суд першої інстанції, фактично самоусунувся від вирішення спору між сторонами. Оскільки право власності сторін у спірній квартирі є неоспорюваним, а отже, як позивач так і відповідач мають право на вирішення питання, щодо порядку користування належній їм на праві спільної часткової власності квартири. Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності сторонам по справі: позивачу належить 5/8 часток, а відповідачу 3/8 частки.

Відповідно до даних технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 68,05 кв.м, житлову - 50,13 кв.м. Квартира має три ізольовані житлові кімнати: кімнату № 2 , площею 10,14 кв.м та кімнату № 3, площею 20,68 кв.м, кімнату № 4, площею 19,31 кв.м з балконом (лоджією), площею 0,93 кв.м, коридором, площею 6,17 кв.м, ванною кімнатою, площею 2,36 кв.м, туалетом, площею 1,41 кв.м, кухнею, площею 7,05 кв.м (а.с. 14-15).

Відповідно до часток у праві спільної сумісної власності, позивачу належить 31.3 кв.м житлової площі, відповідачу - 18,8 кв.м.

ОСОБА_1 просив зокрема виділити йому в користування кімнату № 2 , площею 10,14 кв.м. Проти даних вимог відповідач не заперечував, а тому колегія суддів апеляційної інстанції, вважає за можливе задовольнити вимоги позову в цій частині.

Також, ОСОБА_1 просив виділити йому у користування кімнату № 3 , площею 20,68 кв.м.

Що стосується даної позовної вимоги, то слід зазначити, що протягом тривалого часу відповідач із сім`єю (дружиною та двома малолітніми дітьми) займають саме цю кімнату, де облаштували все для проживання та за власні кошти зробили ремонт. Факт проживання відповідача у цій кімнаті позивачем не оспорюється. Площа вказаної кімнати на 1,88 кв.м. більша, за площу, що відповідає частці відповідача.

При цьому позивач може користуватися кімнатою № 4 , площею 19,31 кв.м, яка разом із кімнатою № 2, площею 10,14 кв.м, складає 29,45 кв.м., і на 1,85 кв.м менша, за площу, що відповідає частці позивача.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи надані у справі докази та відповідні матеріали справи, констатує наявність у квартирі АДРЕСА_1 фактичного порядку користування житлом, за яким відповідач займає кімнату №3 , а позивачу не чиняться будь-які перешкоду у користуванні кімнатами №2 та №4. Тому враховуючи незначну невідповідність площі вказаних кімнат, часткам у праві спільної часткової власності сторін у справі, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про необхідність часткового задоволення вимог позову, а саме встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_1 кімнату №2 площею 10,14 кв.м та кімнату №4 площею 19,31 кв.м. ОСОБА_2 виділити у користування кімнату № 3 площею 20,68 кв.м. У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити балкон площею 0,93 кв.м, коридор площею 6,17 кв.м, ванну кімнату площею 2,36 кв.м, туалет площею 1,41 кв.м, кухню площею 7,05 кв.м.

Встановлення такого порядку користування квартирою, максимально буде відповідати часткам співвласників, встановленому фактичному порядку користування житлом, який склався протягом тривалого часу і визнається сторонами, та відповідатиме інтересам інших зареєстрованих та проживаючих у квартирі осіб.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2021 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_1 кімнату №2 площею 10,14 кв.м та кімнату №4 площею 19,31 кв.м.

ОСОБА_2 виділити у користування кімнату № 3 площею 20,68 кв.м.

У спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити балкон площею 0,93 кв.м, коридор площею 6,17 кв.м, ванну кімнату площею 2,36 кв.м, туалет площею 1,41 кв.м, кухню площею 7,05 кв.м.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 02 березня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков