Справа № 308/8111/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 лютого 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпуганич Василь Петрович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року, ухвалене головуючою суддею Голяна О.В., у справі за позовом виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

встановив:

У червні 2021 року виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.09.2020 між сторонами було укладено договір б/н про пайову участь замовника (відповідача) у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, предметом якого є пайовий внесок замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста при здійсненні будівництва об`єкта містобудування житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Згідно п.2.1. вище вказаного договору замовник повинен був перерахувати кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в розмірі 74 925 грн на рахунок Ужгородської міської ради до 30.12.2020, проте всупереч умовам договору ОСОБА_1 сплатила лише 7 492,5 грн.

Враховуючи вищенаведене позивач просив стягнути з ОСОБА_1 67 432, 50 грн заборгованості зі сплати пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, три відсотки річних в сумі 665 грн, інфляційні витрати в сумі 2 732,58 грн, а також судові витрати.

27.07.2021 позивачем зменшено розмір позовних вимог та позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради 2 429,08 грн та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 2 270,00 грн.

29.07.2021 представником виконавчого комітету Ужгородської міської ради Ленько А. подано заяву про уточнення вимог заяви від 27.07.2021, в якій уточнив п.2 прохальної частини заяви про зменшення позовних вимог від 27.07.2021 в частині стягнення сплаченого судового збору, а саме: просить повернути сплачений судовий збір з державного бюджету.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року уточнений позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання зобов`язань за договором б/н про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 23.09.2020 в розмірі 2 429,08 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпуганич В.П., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказує, що умовами договору не встановлено розмір відсотків річних, а отже до даних правовідносин застосовуються норми ч.2 ст. 625 ЦК України, а сума інфляційних витрат в розмірі 2 732,58 грн протиправно розрахована позивачем у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди складає 1 418.84 грн. Окрім того судом помилково не взято до уваги наявність підстав для зменшення такої на підставі ч. З ст. 551 ЦК України.

Суд першої інстанції на момент розгляду справи встановив що заборгованість по основній сумі боргу та 3 % річних є відсутньою, а отже застосовувати неустойку за їх несвоєчасне виконання не було правових підстав. На даний час між сторонами залишилось одне неврегульоване питання неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що така не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно приписів ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 23.09.2020 між виконавчим комітетом Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 було укладено договір б/н про пайову участь замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста.

Предметом договору є пайовий внесок замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста при здійсненні будівництва об`єкта містобудування (п.1.1 договору). Об`єктом будівництва являється будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 (п.1.2. договору). Розмір пайового внеску становить 74 925,00 грн, які замовник зобов`язалася перерахувати в строк до 30.12.2020 (п.2.1, 3.1 договору).

Сторонами не заперечується, що на момент пред`явлення позовної заяви до суду відповідачем було частково сплачено пайовий внесок в розмірі 7 492,50 грн, сума боргу зі сплати зазначеного внеску становила 67 432,50 грн.

19.07.2021 ОСОБА_2 сплатила всього 68 401 грн., з яких: 67 432,50 грн оплата пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста згідно договору б/н від 23.09.2020; 665 грн три відсотки річних; 303,50 грн оплата інфляційних витрат (квитанція № 57108666 від 19.07.2021).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивілього законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У випадку, коли позичальник своєчасно не повертає борг, то згідно статті 625 ЦК України він має сплатити суму боргу, а також інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Крім того, стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов`язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Правовідносини, які склалися між Сторонами на підставі договору про пайову участь замовника у стороні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 04 лютого 2020 року (справа №912/1120/16) з посиланням на подібну правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року (справа №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 суму інфляційних витрат в розмірі 2 429,08 грн за період з січня 2021 по квітень 2021, які нараховані на залишок заборгованості по сплаті пайового внеску на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста в розмірі 67 432,5 грн згідно договору від 23.09.2020.

Стягуючи інфляційні втрати, суд першої інстанції, враховуючи принцип диспозитивності, дійшов до вірного висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення суми в розмірі 2 429,08 грн, оскільки відповідачем частково було оплачено інфляційні витрати в розмірі 303,50 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо розрахунку позивачем суми інфляційних витрат у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, є безпідставними.

Інші обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шпуганич Василь Петрович залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 28 лютого 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: