Номер провадження: 22-ц/813/3493/22
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про стягнення заборгованості, інфляційних збитків та трьох відсотків річних, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про стягнення заборгованості, інфляційних збитків та трьох відсотків річних.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2012 року по справі №2а-774/11 Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ряди (далі - Департамент ПСП ОМР) було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році.

Протягом 2012-2014 років Департамент ПСП ОМР частково виконав постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, а саме: лише здійснив розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка складає 2 095,00 грн..

Однак, відповідач протягом восьми років не виконує своє зобов`язання щодо виплати позивачу даної заборгованості, посилаючись на відсутність коштів на виконання судових рішень.

На багаторазові звернення до відповідача позивач отримував відповіді про відсутність відповідного фінансування (коштів) в місцевому бюджеті.

Таким чином, відповідач фактично ухиляється від виконання своїх боргових зобов`язань, які виникли на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а виконавчий лист був повернутий органами державної виконавчої служби до Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з неможливістю його фактичного виконання без участі боржника (враховуючи зобов`язальний характер судового рішення).

На підставі тривалого невиконання відповідачем рішення суду ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив задовольнити його вимоги у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 за невиконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року по справі №2а-774/11 заподіяні інфляційні збитки в сумі 3 500,50 грн, 3% (відсотка) річних в розмірі 538,50 грн, що разом складає 4 039,00 грн (чотири тисячі тридцять дев`ять грн. 00 коп.).

Стягнуто з Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн..

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 04 березня 2022 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 року по справі №2а-774/11 Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ряди (далі Департамент ПСП ОМР) було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році. Протягом 2012-2014 років Департамент ПСП ОМР частково виконав постанову Одеського апеляційного адміністративного суду, а саме: лише здійснив розрахунок недоплаченої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, яка складає 2 095,00 грн..

Протягом тривалого часу рішення суду не виконане.

На звернення від 10.10.2018р. на адресу позивача надійшла відповідь від Департаменту ПСП ОМР (№02-Д-7702/2-п від 29.10.2018р.) відповідно до якої з метою виконання рішення суду від 11.04.2012 по справі №2а-774/11 Департаментом ПСП ОМР були направлені листи до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з проханням надати кошти у сумі 2 095,00 грн. для виконання судового рішення. Однак, Департаментом соціальної та сімейної політики Одеської ОДА було надано відповідь про те, що у зв`язку з обмеженістю фінансових ресурсів, видатки на виконання судових рішень Міністерству соціальної політики не передбачені.

На звернення до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА позивач отримав відповідь від 07.11.2018р. №Д-2630-8, у якій вказаний Департамент поінформував про те, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється органом казначейства в межах відповідна бюджетних призначень, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу.

28 жовтня 2020 року позивачем до Департаменту ПСП ОМР було направлене заяву з проханням повідомити про причини невиконання судового рішення (постанови Одеського апеляційного адміністративного суду за справою №2а-774/11) з боку Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, а також про заходи, які вживались для його виконання протягом 2019-2020 р.р..

До Департаменту ПСП ОМР позивачем було направлено Інформаційний запит від 28.10.2020р. в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», в якому просив повідомити таке: Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для виплати соціальних допомог, в тому числі разової грошової допомоги ветеранам війни - учасникам бойових дій до 05 травня на виконання положень ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; Відомості за 2020 рік про розмір наданих Департаменту бюджетних призначень, асигнувань, кількість виділених коштів (з Державного та місцевого бюджету) для забезпечення виконання судових рішень, із зазначенням конкретної суми здійснених виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій; Інформацію про кількість запитів на виділення коштів для виконання судових рішень стосовно соціальних виплат ветеранам війни - учасникам бойових дій, спрямованих Вашим Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації; Інформацію про запити спрямовані Департаментом до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА на виділення коштів для виконання судового рішення по справі №2а-774/11 стосовно виплати ОСОБА_1 та отриману відповідь на цей запит.

Аналогічна заява від 28.10.2020р. була направлена на ім`я Директора Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА, в якій було наявне прохання повідомити: чи звертався протягом 2019 - 2020 років до даного Департаменту Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради із запитом щодо надання кошторисних призначень для виплати ОСОБА_1 коштів в сумі 2 095,00 грн. на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2а-774/11.

У відповідь на заяву від 28.10.2020р. від Департаменту ПСП ОМР надійшов лист №ЗПІ-55335/2 від 13.11.2020р., в якому вказується обсяг бюджетних асигнувань, наявність листування між Департаментом ОМР до Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської ОДА з цього приводу, а також відсутність бюджетних коштів для сплати вказаної суми.

Аналогічний позицію викладено у відповіді на інформаційний запит №ЗПІ- 55335/1е/п від 30.10.2020р., в якому не надано весь запитуваний в запиті обсяг відомостей без зазначення причин їх ненадання.

Таким чином, відповідач фактично ухиляється від виконання своїх боргових зобов`язань, які виникли на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а виконавчий лист був повернутий органами державної виконавчої служби до Приморського районного суду м. Одеси у зв`язку з неможливістю його фактичного виконання без участі боржника.

Подана державним виконавцем заява до Приморського районного суду м. Одеси про зміну порядку та способу виконання рішення суду ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року була залишена без задоволення у зв`язку тим, що зміна вимоги: «зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу» на вимогу «стягнути з відповідача» є новою позовною вимогою, яка не розглядалась судом, а тому не можна у такий спосіб змінити порядок і спосіб виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З наданих суду доказів, судом встановлено, що відповідач, всупереч встановленого рішенням суду обов`язку, вчинив дії які свідчать про несвоєчасне виконання ним зобов`язань, визначених рішенням суду, в результаті чого позивач не отримав виплату щорічної разової допомоги до 05 травня в сумі 2 095 гривень.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків в порядку ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом ст. ст. 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Водночас, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

В зв`язку з цим, аналіз вищезазначених норм дає підстави зробити висновок, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту затримки з виплати суми допомоги.

На підтвердження суми 3% річних та суми інфляційних втрат, позивачем надано відповідний розрахунок, який не був спростований відповідачем.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача три відсотки річних у розмірі 538,50 гривень та інфляційні збитки в розмірі 3 500,50 гривень.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Департаменту ПСП ОМР про те, що вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підставі судового рішення зобов`язано Департамент ПСП ОМР нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, щорічну разову грошову допомогу до 05 травня за 2008 рік у розмірі, передбаченому ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10-рп/2008), з урахуванням вже сплаченої суми такої допомоги у 2008 році, відповідачем прострочено виконання вказаного судового рішення, а тому на підставі ст. 625 ЦК України він повинен сплатити інфляційні збитки, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

При цьому, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч. ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367,368,374 ч. 1 п. 1,375,382 -384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 04 березня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік